Постанова                                  
Іменем України                 
 
25 січня 2023 року
м. Київ
 
справа № 752/4008/20
провадження № 61-11866св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,      
 
учасники справи: 
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» на постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року, прийняту        у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» (далі -АТ «ПУМБ») про визнання недійсним кредитного договору.
Позовну заяву мотивувала тим, що 18 березня 2019 року вона беззастережно підтвердила, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті ПАТ «ПУМБ» у повному обсязі. Таким чином, пропозиція являє собою акцепт позичальника банку про укладення між ними договору про надання споживчого кредиту на умовах вказаних у пункті 2 Пропозиції.
Позивач вказувала, що працівники банку її належним чином з умовами кредитування не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом півгодини, після чого їй було вручено кредитний договір, а саме заяву-оферту, яку вона не читаючи із-за дрібного шрифту, підписала, надіючись на добросовісність працівників банку.
Позивач зазначала, що договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, діючий на день підписання заяви, працівники банку їй не надали, надали лише примірник заяви № 1001271173501.
 
Позивач вважала, що відповідач проігнорував вимоги законодавства про захист прав споживачів, що є однією з підстав визнання недійсним договору.
 
Посилаючись на пункт 2 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним кредитний договір від 18 березня 2019 року № 1001271173501, укладений між нею та АТ «ПУМБ».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 
2021 року, ухваленим у складі судді Мазура Ю. Ю., у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що на час укладення договору про надання споживчого кредиту позивач була ознайомлена із його змістом і наслідками порушення зобов`язань за цим договором, що підтверджується її підписом. Суд вказав, що належність підпису позивача нею не оспорювалось. Суд першої інстанції також зазначив, що підписавши оспорюваний договір, ОСОБА_1 тим самим підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту. Позивач не довела, що банк ввів її в оману, тобто підстави для визнання спірного кредитного договору за даними обставинами недійсним є недоведеними та спростовуються письмовими доказами.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним пункт 4 кредитного договору, укладеного між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 , у частині встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,99 %.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції у тій частині, що на час укладення договору про надання споживчого кредиту позивач була ознайомлена із його змістом і наслідками порушення зобов`язань за цим договором, що підтверджується її підписом, а підписавши оспорюваний договір, ОСОБА_1 тим самим підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту. Позивачем не було доведено, що банк ввів її в оману. 
Однак апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції у частині встановлення комісії за обслуговування кредиту, послався на положення пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 згідно з якими банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
 
При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними, що узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі              № 6-2071цс16. Тому вважав, що наявні підстави для визнання недійсним пункту 4 кредитного договору у частині встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,99 %.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У липні 2021 року АТ «ПУМБ» подав до Верховного Суду касаційну скаргу,       в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року.
 
Постанову суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору в цілому позивач не оскаржила, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позову у касаційному порядку не переглядається. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення у частині визнання недійсним пункту 4 кредитного договору, яким встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості.
Заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо допустимості встановлення комісії після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування»
При цьому заявник стверджує, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним кредитного договору у частині умов про стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості помилково послався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 183/212/15 та Верховного Суду України, викладені у постанові від 06 вересня 2017 року       у справі № 6-2071цс16, оскільки зазначений правовий висновок не враховує норми Закону України «Про споживче кредитування».
 
Відзив на касаційну скаргу у визначений судом строк , не подано.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2021 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Голосіївського районного суду міста Києва. 
 
У липні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
18 березня 2019 року ОСОБА_1 підтвердила, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті ПАТ «ПУМБ»                  у повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті договору комплексного банківського обслуговування, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін) і погодилася з тим, що може обирати будь-які передбачені договором комплексного банківського обслуговування послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у банку), а при обранні послуги з укладення договору страхування, підписанням цієї заяви підтвердила, що дає свою згоду на укладення договору страхування на зазначених нижче умовах, а саме з наданням кредиту на: на загальні споживчі цілі, сплата разової комісії банку.
 
Відповідно до заяви № 1001271173501 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 18 березня 2019 року банк надає позичальнику суму кредиту, яка становить 15 400 грн, у тому числі: на загальні споживчі цілі - 15 400 грн, для сплати разової комісії - 0 грн. Строк кредиту та договору страхування - 24 місяці. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 3,99% річних (пункт 4 кредитного договору), розмір процентної ставки - 0,01% річних, разова комісія 0,00% + 0 грн.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                      і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.
 
Визнаючи недійсним кредитний договір, укладений 18 березня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» у частині умов про стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,99 %, суд апеляційної інстанції послався на положення пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, пункти 17, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» і, дійшовши висновку про те, що умови споживчого кредиту, укладеного 18 березня 2019 року, за якими банком встановлено комісію за обслуговування кредитного договору, є нікчемними, визнав кредитний договір у цій частині недійсним. 
 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.
 
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
 
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.
У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
 
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. 
 
Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
 
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). 
 
Як вірно встановлено судом апеляційної інстанції, пунктом 4 спірного кредитного договору встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
 
Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена й у графіку щомісячних платежів, який є частиною кредитного договору                від 18 березня 2019 року.
 
Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, колегія суддів погоджується, що положення пункту 4 кредитного договору, укладеного 18 березня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
 
Однак, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у  справі № 916/3156/17 (провадження № 12-80гс20).
 
Отже доводи касаційної скарги є частково обґрунтованими.
 
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним пункту 4 кредитного договору від 18 березня 2019 року не підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Оскільки обставини справи судом апеляційної інстанції встановлено повно, проте неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що постанова суду апеляційної інстанції                      у оскаржуваній частині підлягає скасуванню, а у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання недійсним пункту 4 кредитного договору від 18 березня 2019 року слід відмовити з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з пунктом «в» частини четвертої статті 416 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати, понесені у суду касаційної інстанції.
 
АТ «ПУМБ», звертаючись до суду касаційної інстанції, сплатив судовий збір у розмірі  1 681,60 грн.
 
Оскільки касаційну скаргу АТ «ПУМБ» задоволено, з позивача            ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» підлягає стягненню судовий збір           у розмірі 1 681,60 грн за перегляд справи у суді касаційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд          у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у частині задоволення позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про визнання недійсним пункту 4 кредитного договору, укладеного між Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_1 , у частині встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,99 %, скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про визнання недійсним пункту 4 кредитного договору, укладеного між Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_1 , у частині встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,99 %, відмовити.
 
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» судовий збір за перегляд справи    у суді касаційної інстанції у розмірі 1 681,60 грн. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Р. А. Лідовець