Постанова
Іменем України
 
01 лютого 2023 року            
 
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/2228/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                  
головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,
за участю секретаря Ратушного А. В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Печерського районного суду м. Києва
 
від 06 жовтня 2022 року
 
в складі судді Бусик О. Л.
 
у цивільній справі №757/23845/21-ц Печерського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_2 
 
про стягнення боргу за договором позики
 
                                            У С Т А Н О В И В:
30 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому посилалася на те, що 14 липня 2017 року між ними було укладено договір позики №14/07/17-1, предметом якого було передання відповідачці грошових коштів у розмірі 133 297,00 грн, що за курсом НБУ на день укладання договору еквівалентно              5 133,00 доларів США. В договорі погодили строк повернення коштів не пізніше                  14 жовтня 2017 року включно. Також в договорі сторони погодили, що позика є безпроцентною.
Вказувала, що 16.03.2019 до Договору позики від 14.07.2017 Додатковою угодою внесено зміни щодо суми грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 , та встановлено їх розмір у сумі 196 127,80 грн, які остання зобов`язалася повернути не пізніше 14.06.2019, відповідно до графіку повернення позичальником грошових коштів. Крім цього, Додатковою угодою від 16.03.2019 встановлено забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором позики за рахунок предмета застави.
Позивач, посилаючись на те, що в обумовлений строк ОСОБА_2 не повернула суму позики в повному обсязі, просив стягнути з останньої 41 388,17 грн основної суми позики та 163 778,73 грн неустойки за порушення умов виконання зобов`язання, виходячи з п. 10 договору позики, нарахованої в розмірі 1 % за кожен день існування простроченої заборгованості від суми заборгованості.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2022 року позов задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 13 949,67 грн та неустойку в розмірі 13 949,67 грн. Вирішено питання про судові витрати.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності в матеріалах справи розрахунків про розмір заборгованості.
 
На думку скаржника, суд на власний розсуд порахував розмір заборгованості без об`єктивних на те обставин.
 
Вказувала, що станом на 30.04.2021 заборгованість ОСОБА_2 за Договором позики від 14.07.2017 з урахуванням Додаткової угоди до нього від 16.03.2019 складала 205 166,90 грн, з яких: 41 388,17 грн основна заборгованість за Договором позики та 163 778,73 грн неустойки, нарахованої з 30.04.2021 по 29.04.2021.
 
Звернула увагу, що під час розгляду справи було встановлено, що вона не зарахувала певні платежі на загальну суму 230,35 доларів США, що становить 5 167,17 грн, у зв`язку з чим розмір основної заборгованості становить 36 221,00 грн (41 388,17-                  5 167,17) та зменшена сума неустойки до 100 000,00 грн.
 
Також вказувала, що є необґрунтованим висновок суду про необхідність зменшення розміру неустойки.
 
За наведених обставин, ОСОБА_1 просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 06.10.2022 в частині стягнення з ОСОБА_2 на її користь заборгованості за договором позики в розмірі 13 949,67 грн та неустойку в розмірі 13 949,67 грн, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 36 221,00 грн та неустойку в розмірі 100 000,00 грн.
 
Позивачка належним чином повідомлена про розгляд її апеляційної скарги в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (а. с. 47-49).
Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_2 подала відзив, в якому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів скаржника, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
 
В обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції правильно встановив обставини щодо розміру заборгованості, а саме в рішенні суду зазначено з посиланням на докази, що містяться в матеріалах справи, які саме суми сплачені відповідачкою, але не були враховані позивачкою. 
 
Також зазначила, що судом правильно встановлено, що сума неврахованих, але сплачених відповідачкою в рахунок погашення боргу коштів, становить 27 438,50 грн, у зв`язку з чим обґрунтовано стягнуто дійсно неповернуту суму позики в розмірі                   13 949,67 грн.
 
Звернула увагу, що позивачка в апеляційній скарзі не спростовує та по суті не оспорює розрахунок, здійснений судом, не посилається на докази, який такий розрахунок спростовують.
 
Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення неустойки вказала на те, що не погоджуючись з рішенням суду в цій частині позивачка не наводить аргументів про неправильність застосування судом матеріального та процесуального права, на які посилався суд, зменшуючи розмір неустойки.
 
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів розглядає справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14 липня 2017 року між сторонами укладено Договір позики №14/07/17-1 (далі - Договір позики).
Відповідно до пункту 1 Договору позики, позикодавець (позивач) передає у власність позичальника (відповідач) грошові кошти в сумі 133 297,00 грн, що еквівалентно за курсом НБУ на день укладення цього договору 5 133,00 доларів США, які позичальник зобов`язується повернути у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором буде відповідати 5 133,00 доларам США за курсом НБУ на дату здійснення платежу не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 14 жовтня 2017 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.
Сума позики встановлена до п. 1 даного договору отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі (п. 2 Договору позики).
В пункті 5 Договору позики сторони визначили, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору, відповідно до Графіка повернення позичальником грошових коштів: 6 777,81 грн, еквівалент 261,00 доларів США - до 14 серпня 2017 року включно; 6 777,81 грн, еквівалент 261,00 доларів США - до 14 вересня 2017 року включно; 119 741,38 грн, еквівалент 4 611,00 доларів США - до 14 жовтня 2017 року включно.
16 березня 2019 року відповідачем власноручно написано боргову розписку, в якій ОСОБА_2 зазначила про отримання від позивача в борг суми грошових коштів у розмірі 196 127,80 грн, які остання зобов`язалась повернути до 14 червня 2019 року 
Додатковою угодою від 16 березня 2019 року до договору позики №14/07/17-1 від            14 липня 2017 року внесені зміни до суми грошових коштів, переданих у власність, встановивши їх у розмірі 196 127,80 грн (еквівалент 7 260,00 доларів США за курсом НБУ, які відповідач зобов`язується повернути не пізніше 14 червня 2019 року (п. 1), відповідно до графіка повернення позичальником грошових коштів: 11 346,24 грн, еквівалент 420,00 доларів США - до 14 квітня 2019 року включно; 11 346,24 грн, еквівалент 420,00 доларів США - до 14 травня 2019 року включно; 173 435,32 грн, еквівалент 6 420,00 доларів США - до 14 червня 2019 року включно (п. 5), а також встановлено забезпечення виконання позичальником зобов`язань за цим договором за рахунок предмета застави (п. 6).
Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 становить 205 166,90 грн, з яких: основна заборгованість становить - 41 388,17 грн; неустойка за період з 30 квітня 2020 року по 29 квітня 2021 року становить 163 778,73 грн.
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 не зараховані наступні, підтверджені документально та сплачені ОСОБА_2 та її чоловіком в рахунок погашення боргу за оспорюваним договором позики кошти, а саме: платежі від 30 листопада 2019 року на суму 2300,00 грн (дублікат квитанції № 67107385450691955957), від 02 грудня 2019 року на суму 2311,50 грн (дублікат квитанції № 67107385452822028363),                       02 грудня 2019 року на суму 250,00 грн (дублікат квитанції № 67107385452961074740), від 08 січня 2020 року на суму 2010,00 грн (дублікат квитанції                                                  № 67107385484882131412), від 31 січня 2020 року на суму 465,00 грн (дублікат квитанції № Р24А177136804С83387), від 02 лютого 2020 року на суму 1162,00 грн (дублікат квитанції № Р24А180870431С51317), від 10 квітня 2020 року на суму                       1 380,00 грн (платіжне доручення № Р24А289320822С80617), від 15 квітня 2020 року на суму 1 000,00 грн (платіжне доручення № Р24А298023347С89362), від 28 квітня 2020 року на суму 1200,00 грн (платіжне доручення № Р24А321357293С46169), від                01 травня 2020 року на суму 3 225,00 грн (платіжне доручення                                                       № Р24А326525447С03624), від 10 травня 2020 року на суму 1 343,00 грн (платіжне доручення № Р24А343172973С43729), від 04 червня 2020 року на суму 1 350,00 грн (платіжне доручення № Р24А390789809С49432), від 08 червня 2020 року на суму                  1 342,00 грн (платіжне доручення № Р24А398102246С76549), від 09 червня 2020 року на суму 1 350,00 грн (платіжне доручення № Р24А398328656С26617), від 14 червня 2020 року на суму 1 350,00 грн (платіжне доручення № Р24А4092244034С78036), від 30 червня 2020 року на суму 1 350,00 грн (платіжне доручення                                                       № Р24А439748791С47807), від 13 липня 2020 року на суму 1 750,00 грн (платіжне доручення № Р24А465526597С15291), від 13 липня 2020 року на суму 1 000,00 грн (платіжне доручення № Р24А465529796С79509), від 13 липня 2020 року на суму 300,00 грн (платіжне доручення № Р24А465584935С89743), від 13 липня 2020 року на суму 500,00 грн (платіжне доручення № Р24А466147346С61456), від 15 липня 2020 року на суму 500,00 грн (платіжне доручення № Р24А4470319621С67350).
Загальна сума неврахованих позивачем, однак сплачених ОСОБА_2 коштів в рахунок погашення заборгованості становить 27 438,50 грн.
Суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та з`ясувавши, що позивачкою не спростовано належними доказами частково сплачені ОСОБА_2 кошти в рахунок погашення заборгованості, дійшов обґрунтованого висновку, що сума неповернутої позики, яка підлягає стягненню з позивача становить 13 949,67 грн (41388,17-27438,50).
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність в матеріалах справи розрахунків про розмір заборгованості, оскільки рішення суду не містить таких висновків.
Так, як вбачається з мотивувальної частини рішення судом зазначено, наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить відомостей про період виникнення заявленої до стягнення суми заборгованості, незважаючи на визначення в Договорі позики обов`язку позичальника повернути позику частинами.
Також судом зазначено, що ОСОБА_1 не надано жодних вмотивованих розрахунків суми боргу та дійсної оплати боргу відповідачем, достовірності зарахування усіх коштів, і у якій сумі та на погашення якої частини боргу зараховано кошти відповідача і чи було їх зараховано в повному обсязі.
Тобто, в оскаржуваному рішенні судом наведено мотиви відхилення наданого позивачем розрахунку заборгованості, оскільки останній складено без врахування всіх оплат здійснених відповідачем в рахунок погашення заборгованості та за відсутності в ньому обов`язкових відомостей для здійснення розрахунку, у зв`язку з чим в мотивувальній частині рішення суд і навів власний розрахунок заборгованості, до якого включив наявні в матеріалах справи всі докази здійснення відповідачкою оплат на погашення боргу.
Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги, що розмір основного боргу становить 36 221,00 грн.
З огляду на викладене колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги, що суд на власний розсуд порахував розмір заборгованості. Більше того, за загальними правилами цивільного процесуального законодавства та правової позиції, неодноразово висловленої Верховним Судом, у справах про стягнення заборгованості, у разі якщо наданий розрахунок викликає сумніви та суперечить іншим доказам у справі, обов`язок суду навести власний розрахунок заборгованості.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення основної суми боргу в розмірі 13 949,67 грн.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення неустойки, з огляду на наступне.
Так, суд першої інстанції застосувавши положення ч. 1, ч. 3 ст. 549, ч. 2 ст. 551 ЦК України, врахувавши положення Договору позики щодо обрахування неустойки та встановивши, що позивачкою неправильно визначено суму заборгованості, виходячи з якої розраховано суму неустойки (згідно з наданим розрахунком заборгованості -                68 839,49 грн) та те, що основна сума боргу, яка підлягає стягненню становить                     13 949,67 грн, дійшов правильного висновку, що сума неустойки розраховується виходячи із дійсної суми основного зобов`язання за договором і становить                               50 916,29 грн (13 949,67 грн/100х365 днів). 
При цьому, суд застосувавши положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та врахувавши, що розмір неустойки значно перевищує розмір основного боргу, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір неустойки необхідно зменшити до суми основного боргу -                   13 949,67 грн, що відповідає принципу пропорційності.
Крім того, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення неустойки суд першої інстанції врахував правові висновки, виловлені Верховним Судом у подібних правовідносинах, а саме в постановах від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц (провадження №14-442цс18) та від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц (провадження №14-64цс19).
Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні позовної вимоги про стягнення неустойки. 
 
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України
 
                                           П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року - залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                                    О. Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                 О. В. Желепа

                                                                                                                           В. А. Кравець