ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/6335/20  Номер провадження 22-ц/814/937/23	Головуючий у 1-й інстанції Лук`яненко С.А.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 липня 2021 року (час ухвалення судового рішення з 13:29:36 до 16:55; дата виготовлення повного текста судового рішення – 06 серпня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, усунення перешкод у користуванні спільним майном та стягнення збитків.

       Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційній суд

у с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року адвокат Синєпольська О.В., представник ОСОБА_2 , звернулась до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_2 до житлового будинку АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, які перешкоджають ОСОБА_2 реєструвати право власності і користуватися домоволодінням АДРЕСА_1 , вчиняти будь-які дії з демонтажу та руйнації комунальних систем цього домоволодіння та самого домоволодіння; стягнути з відповідача на користь позивачки причинені збитки у розмірі 267 459,10 грн та судові витрати у сумі 19 356,19 грн.
В обґрунтування заявлених вимог зазначається те, що з 26.09.1992 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Харківського районного суду Харківської області 27.05.1996 року. Однак, сторони не припинили фактичних шлюбних відносин, продовжили мешкати разом і вести спільне господарство з 1996 року по 2016 рік. За цей час ними був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1 та збудований торгівельний павільйон за адресою: АДРЕСА_2 , де вони здійснювали підприємницьку діяльність, які були зареєстровані на ім`я відповідача. 
У жовтні 2015 року відносини між ними погіршилися, не витримавши образ і психологічного тиску з боку чоловіка, позивачка була вимушена залишити дім, речі, навіть особисті і тимчасово переїхати до знайомих. У березні 2016 року вона вирішила повернутись до будинку, але відповідач не впустив її до домоволодіння, не повернув особисті речі і кошти, мотивуючи тим, що він є єдиним власником будинку. 
Оскільки позивач залишилася без житла, без роботи та засобів існування, з метою захисту своїх порушених прав у травні 2016 року вона звернулась до суду з позовом про визнання юридичного факту проживання у шлюбі та поділ спільного майна. Судовий розгляд тривав три роки і закінчився постановою Верховного Суду на її користь. У 2017 році щоб мати можливість існувати та сплачувати судові витрати вона виїхала на заробітки до Криму, де знайшла роботу і винаймала житло. Її витрати з найму житла згідно укладених договірів склали 267 459,1 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Усунуто перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення ОСОБА_2 до житлового будинку АДРЕСА_1 .
Заборонено ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, які перешкоджають ОСОБА_2 користуватися домоволодінням АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 681 грн 60 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 803 грн 33 коп.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції у задоволеній частині вимог скасувати, ухвалити нове рішення. яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги звертається увага, що на час звернення позивачки до суду із позовом єдиним зареєстрованим власником спірного будинку був відповідач, так як право власності виникає з часу його державної реєстрації, то претензії позивачки не грунтуються на законі.
Окрім того, позивачкою суду не надано належних і допустимих доказів про те, що будь-хто чинив їй перешкоди у користуванні житлом, адже листування із адвокатом позивачки містить дані лише про з`ясування між співвласниками питання щодо варіантів поділу будинку.
Суд не звернув уваги, що відповідач у спірному будинку постійно не проживає, огляд будинку не відбувся у зв`язку з неприбуттям в обумовлений час техніка.

У відзиві адвокат Синєпольська О.В., представник ОСОБА_2 , посилаючись на необгрунтуваність доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стверджується, що упродовж дев`яти місяців розгляду справи у суді першої інстанції відповідач наполягав лише на тому, що право власності позивачки на спірний будинок не зареєстровано, тому вона не має права користуватися ним. 
З аналогічних підстав відповідач перешкоджав позивачці в отриманні і виготовленні документів, необхідних для реєстрації її права власності на частину будинку.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06.09.2021 року відкрито провадження у справі. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17.09.2021 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду та призначено справу до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.
Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.
Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд. 
Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 03.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

       Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07 квітня 2017 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2017 року, встановлений факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 без шлюбу з 01 січня 2004 року по жовтень 2015 року; за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 .
Постановою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 07.04.2017 року у незміненій судом апеляційної інстанції частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 03.07.2017 року залишено без змін.
Відповідно до договору найму від 01 жовтня 2017 року та акту приймання-передачі майна від 01.10.2017 року, які були укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , остання надала ОСОБА_2 за плату жиле приміщення, розташоване в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , у тимчасове користування для проживання її і членів її сім`ї, на строк з 01 жовтня 2017 року по 30 серпня 2018 року, з платою 18 000 рублів на місяць. 
Відповідно до договору найму від 01 вересня 2018 року та акту приймання-передачі майна від 01.09.2018 року, які були укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , остання надала ОСОБА_2 за плату жиле приміщення, розташоване в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , у тимчасове користування для проживання її і членів її сім`ї, на строк з 01 вересня 2018 року по 30 липня 2019 року, з платою 200 00 рублів на місяць. 
Відповідно до договору найму від 01 серпня 2019 року та акту приймання-передачі майна від 01.08.2019 року, які були укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , остання надала ОСОБА_2 за плату жиле приміщення, розташоване в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , у тимчасове користування для проживання її і членів її сім`ї, на строк з 01 серпня 2019 року по 30 червня 2020 року, з платою 200 00 рублів на місяць. 
Відповідно до інформації Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області №4336 від 27.10.2020 ОСОБА_1 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , з 30.03.2006 року по теперішній час.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, час формування 03.12.2020, земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності 05.09.2017 року за ОСОБА_1 . 
В Акті депутата Мереф`янської міської ради Онищенко Є.О. від 27.11.2020 року зазначено, що під час обстеження домоволодіння ОСОБА_1 за його зверненням на предмет проживання в ньому осіб, за участю місцевих мешканців ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , також за цією адресою зареєстровані його син ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . На даний час в будинку ніхто не проживає, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в даному будинку фактично не проживають з березня 2020 року, влітку 2020 року до жовтня місяця в даному будинку проживала мати заявника ОСОБА_8 ..
Відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований 15.12.2005 року за ОСОБА_1 
       12.11.2019 року за вих.№343 адвокатом позивачки ОСОБА_9 відповідачу направлена пропозиція, в якій запропоновані варіанти розділу спільного майна за адресою: АДРЕСА_1 .
22.11.2019 року ОСОБА_1 у відповідь на пропозицію запропонував свої варіанти поділу спірного майна.
12.08.2020 року адвокат позивача ОСОБА_9 листом за вих..№364 повідомила ОСОБА_1 про намір ОСОБА_2 проживати у будинку і розпоряджатися своєю частиною будинку на власний розсуд, тому запропонувала укласти договір про порядок користування майном у нотаріуса.
19.08.2020 року ОСОБА_1 надав відповідь, в якій висунув зустрічну пропозицію – продати будинок та розподілити кошти від продажу наступним чином: йому 65%, а ОСОБА_2 - 35%, так як за його кошти була виготовлена технічна документація із землеустрою, оформлено кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований будинок, після розірвання шлюбу він самостійно ніс витрати по утриманню будинку.
Відповідно до довідки КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 11.09.2020 року за вих..№531 адвокатку позивачки повідомлено про необхідність виготовлення технічного паспорта на будинок, так як в матеріалах архівної справи відсутня копія технічного паспорта на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
08.09.2020 року ОСОБА_2 замовлено виготовлення технічного паспорту на спірний будинок.
Згідно листа КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 22.09.2020 року за вих..№2657, незважаючи на попередження ОСОБА_1 не був присутній за вказаною адресою у вказаний час, чим не надано можливість здійснити обстеження житлового будинку в цілому.
17.09.2020 року на заяву ОСОБА_2 Харківським ВП ГУНП в Харківській області надана відповідь про те, що їх працівниками здійснювався неодноразовий виїзд за місцем мешкання ОСОБА_1 , але двері домоволодіння ніхто не відкрив, у зв`язку з чим опитати мешканців домоволодіння і встановити всі обставини даної події не стало можливим та рекомендовано звернутись до суду.

       Задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні спільним майном, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачу було достеменно відомо про рішення суду, яким за позивачкою визнано право власності на частину спірного будинку, як і було відомо про її намір проживати у ньому, проте позивачка не має вільного доступу до свого житла. 

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На переконання апеляційного суду оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням зазначених вимог закону.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статей 316-319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на розсуд власника, якщо такі дії не суперечать закону. 
Власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. 
Негаторний позов, тобто позов про усунення перешкод у користуванні, - це позов власника до особи, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження власністю.
Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. При негаторному позові власник, який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні. Права та інтереси власника можуть бути порушені і в тих випадках, коли майно не вибуває з його володіння, але треті особи створюють перешкоди у користуванні чи розпорядженні майном. Формула негаторного позову має такий вигляд: власник має право вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення і не були пов`язані з позбавленням права володіння. Тобто негаторний позов - це позов володіючого власника до будь-якої особи про усунення перешкод, які вона створює у користуванні чи розпорядженні майном.
При цьому, негаторний позов характеризується такими ознаками:
1) власник, який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні. Порушення права власності полягає найчастіше у тому, що треті особи створюють власникові певні перешкоди у користуванні належним йому майном, або внаслідок певних обставин власник не може фактично розпоряджатися належним йому за законом майном, маючи це майно у своєму володінні. 
2) сутністю вимог за негаторним позовом є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Тому на негаторний позов не поширюються вимоги щодо строків позовної давності, оскільки з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення. Якщо ж перешкоди у користуванні чи розпорядженні майном усунуті, то відповідно відсутні підстави і для звернення з негаторним позовом.
3) власник має право вимагати усунення порушення його прав, якщо дії третіх осіб мають неправомірний характер. Негаторний позов не може бути пред`явлено, якщо дії відповідача ґрунтуються на відповідному чинному законі чи договорі.
4) негаторний позов, як засіб захисту права власності, застосовується, якщо сторони не перебувають у договірних стосунках. При наявності договору порушення права власності захищається нормами зобов`язального права.
Умовою задоволення негаторного позову позивача є встановлення судом факту протиправності дій відповідача, задоволення позовних вимог позивача не залежить від наявності вини відповідача. Захист прав і охоронюваних законом інтересів позивачів за негаторним позовом надається судом у формі припинення дій, що порушують право, або відновлення становища, яке існувало до порушення права.
Отже, для задоволення цього позову суд має встановити, що відповідач як інший співвласник вчиняє протиправні дії, а саме чинить перешкоди позивачу у доступі до її частини нерухомого майна.
За змістом ст.12, ст.13, ст.81 ЦПК України на сторону покладається обов`язок довести належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-80 ЦПК України) ті обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги або заперечення. 
Відповідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).
       У межах розгляду цієї справи поведінку відповідача слід оцінювати у розрізі такого базового принципу цивільних правовідносин як справедливість, добросовісність і розумність. 
       Як слідує із матеріалів справи, зокрема із судових рішень у справі № 635/4303/16 (а.с.15-20), відповідач вже у липні 2017 року не міг не розуміти (усвідомлювати), що позивачка є рівноправним співвласником спірного будинку.
       На момент звернення позивачки до суду – жовтень 2020 року, та упродовж розгляду цієї справи судом першої інстанції (до липня 2021 року) відповідач, судячи з його позиції (а.с.81-82), категорично заперечував право позивачки на користування будинком, не визнавав її співвласником будинку виключно із формальних підстав – відсутність запису про державну реєстрацію права.
       Напередодні звернення до суду із позовом відповідач отримував листи від представника позивачки, проте його відповіді і поведінка є свідченням небажання врегулювати спір, а саме надати позивачці доступ до будинку і можливість виготовити технічну документацію на нього для подальшої реєстрації свого права на нього.
       В апеляційній скарзі не наведено жодної обставини, яка б заважала відповідачу передачі ключі від будинку під час розгляду справи у суді першої інстанції. 
       Докази і факти, на які зроблене посилання в апеляціійн скарзі, перевірені судом першої інстанції і їм надана належна оцінка. 
       Документи, які відповідач просить долучити до справи і дослідити (а.с.199-202), апеляційний суд відповідно до приписів ст.367 ЦПК України до уваги не приймає, оскільки обставини, про які у них йдеться, мали місце після ухвалення рішення судом першої інстанції. 

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів. 

Зважаючи на наведене, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на законі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20 лютого 2023 року.

     Головуючий суддя                                                      О. А.Лобов  

     Судді                                                                            А.І.Дорош 

В.М.Триголов