КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И
 
28 грудня 2022 року                                                                                        м. Київ
 
            Унікальний номер справи № 758/6113/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11132/2022
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого  -  Левенця Б.Б.,
суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Гребенюка В.В., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Бучанська районна державна адміністрація Київської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини, -
 
в с т а н о в и в :
 
У травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути щомісячно з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 01 квітня 2019 року, і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 221 770,00 грн. та судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування позову зазначав, що 22 липня 2014 року рішенням Подільського районного суду міста Києва по справі № 758/7090/14-ц було розірвано шлюб між відповідачем та позивачем. Від шлюбу у сторін народилися дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказував, що 29 березня 2019 року на виконання рішення іноземного суду (Німеччина) дитину було повернуто до постійного місця проживання в Україну, тому з 30 березня 2019 року дитина проживає разом з позивачем. 
При цьому, позивач зазначав, що самостійно утримує дитину, а відповідач проживає окремо та жодної матеріальної допомоги не надає, брати участь у матеріальному забезпеченні дитини відмовляється. 
Вважає, що додаткові витрати по утриманню дитини має нести також і відповідач, тому вона має компенсувати половину додаткових витрат на утримання сина. Додаткові витрати на утримання дитини були понесені позивачем на купівлю медикаментів, одягу, ліків, іграшок, оплату медичних оглядів, навчання, тощо (т. 1 а.с. 1-2, 15-19, 91, 202 т. 2 а.с. 5).
У вересні 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_1 , в якому остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог. На обґрунтування відзиву зазначила, що дійсно, в період з 2012 року по 2014 рік перебувала у шлюбі з позивачем, який рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 липня 2014 року у справі № 758/7090/14-ц було розірвано, а дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилася проживати з нею за згодою сторін. Проте позивач без відома відповідача забрав дитину до свого місця проживання і утримує її до цього часу. Позивач перешкоджає навіть побачитись з дитиною, намагається ізолювати її від спілкування з матір`ю з метою вплинути на несформовану психіку малолітньої дитини, переконати, що він не потрібний матері та викликати у нього почуття образи.
Вказувала, що у зв`язку з викладеним, звернулася до суду з позовом про негайне відібрання дитини, за яким Подільським районним судом міста Києва було відкрито провадження у справі № 369/5231/19. Крім того, звертала увагу, що позивач був позбавлений батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у справі № 758/13198/16-ц, що розглядалась Київським апеляційним судом (т. 1 а.с. 82-83).
У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, третя особа: Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, в якій просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позивачем ОСОБА_2 та судові витрати покласти на відповідача (т. 1 а.с. 1-3, 31-32, 189-190).
В обґрунтування позову зазначив, що після розірвання шлюбу дитина залишилися жити з відповідачем за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до акта обстеження умов проживання від 18 квітня 2019 року встановлено, що для малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутнє окреме місце для проживання за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки там проживають сторонні особи, умови для проживання дитини відсутні.
У подальшому відповідач без згоди позивача неодноразово змінювала місце проживання дитини, після чого вивезла дитину до Німеччини, де уклала шлюб з громадянином Німеччини ОСОБА_4 та народила дитину від вказаного шлюбу ОСОБА_5 . На виконання рішення іноземного суду позивач повернув дитину до України та з 29 березня 2019 року дитина за своїм особистим бажанням проживає разом з позивачем, при цьому, останній піклується про сина, виховує його, водить до школи, відноситься до дитини з любов`ю і турботою.
Крім того, вказував, що відповідач не проживає в Україні, але тимчасово приїздить до України. Відповідач не відвідувала дитину в школі, не вчиняла жодних дій, щоб дитина почувала себе комфортно, не намагалася врегулювати відносини з позивачем та жодної матеріальної допомоги дитині не надавала. Відповідач не має постійного доходу в Україні, не працює. Дитина не хоче проживати з відповідачем, як і не хоче повертатися до Німеччини.
Звертав увагу, що відповідно акта обстеження його житлових побутових умов проживання сім`ї від 19 жовтня 2019 року встановлено, що умови для проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 створені хороші, позивач працевлаштований (т. 1 а.с. 1-3, 31-32).
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2020 року клопотання ОСОБА_2 про об`єднання справ в одне провадження - задоволено. Об`єднано в одне провадження цивільну справу № 758/995/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, про визначення місця проживання дитини та цивільну справу № 758/6113/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини (т. 1 а.с. 199-200).
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Бучанська районна державна адміністрація Київської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із його батьком, ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 травня 2019 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сумі 221 770 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн., сплачений при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 840,80 грн., сплачений при поданні апеляційної скарги судовий збір у розмірі 420,40 грн. (т. 2 а.с. 106-118).
Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Бучанська районна державна адміністрація Київської області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини (т. 2 а.с. 127-128).
Не погодившись із рішенням суду, 14 вересня 2022 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Нагорний А.А., звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та вирішити питання щодо судових витрат (т. 2 а.с. 143-146, 185-196).
Апеляційну скаргу мотивувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зазначала, що при визначенні місця проживання дитини, судом першої інстанції було взято до уваги те, що на момент ухвалення рішення дитина тривалий час проживала з позивачем. Проте, апелянт не погоджувалась з таким висновком, посилаючись на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що дитина з 22 серпня 2014 року, з моменту набрання законної сили рішенням Подільського районного суду міста Києва по справі № 758/7090/14-ц, залишилася проживати з матір`ю до 29 березня 2019 року, та протягом вказаного терміну ОСОБА_1 самостійно утримувала дитину та займалася її вихованням.
Крім того, зазначала, що не погоджується висновком суду, що відповідач самовільно змінювала  місце проживання дитини, без погодження з позивачем, про що свідчить інформація про перетин державного кордону відповідачем, а також документи про виконання рішення іноземного суду щодо повернення дитини батьку. Вказувала, що вивезення нею дитини до Німеччини 31 жовтня 2017 року повністю здійснювалося на законних підставах, адже позивач на той момент був позбавлений батьківських прав, на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року. Вказане рішення було скасоване лише 13 лютого 2018 року, а отже, виїзд дитини до Німеччини 31 жовтня 2017 року відбувся на законних підставах.
Апелянт звертала увагу на те, що в оскаржуваному рішенні суд зазначав, що відсутня самовільна зміна позивачем місця проживання дитини, встановленого рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/7090/14-ц, оскільки позивач діяв і інтересах дитини в ситуації, коли  у вказаному місці проживання не були забезпечені умови для проживання дитини. Вказувала, що дитина відібрана самочинно 29 березня 2019 року, ще до 18 квітня 2019 року, коли складено акт обстеження умов проживання сім`ї за адресою АДРЕСА_1 , за яким встановлено, що відсутнє окреме місце для сну. Крім того, актом обстеження умов проживання від 07 вересня 2020 року та актом обстеження від 27 травня 2021 року даних недоліків не встановлено, що ставить під сумнів висновок про відсутність окремого місця для сну дитини 18 квітня 2019 року.
При цьому, ОСОБА_1 не погоджувалась з висновком суду щодо відсутності доводів відповідача про те, що позивач перешкоджає їй у спілкуванні з дитиною. Стверджувала, що факт перешкоджання позивачем бачитися з дитиною підтверджується відповіддю Бучанського районного управління поліції ГУНП в Київській області від 10 лютого 2022 року за № 436/109/1400/22 на адвокатський запит за вх. № 55 від 07 лютого 2022 року, в якій відображено ряд перешкод зі сторони позивача у намаганні матері побачитись із своєю дитиною з моменту відібрання. За весь час, починаючи з незаконного відібрання дитини, відповідач бачилася з дитиною всього два рази, що підтверджується актом відвідування № 5 від17 квітня 2019 року та № 6 від 11 травня 2019 року. Зазначала, що факт переховуванням дитини позивачем та створенням перешкод у спілкуванні не тільки з матір`ю, а також недопущення посадових осіб органу опіки та піклування, а саме служби у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області до умов обстеження проживання дитини, підтверджується актом про недопущення посадових осіб органу опіки та піклування від 05 вересня 2022 року. Посилалась на рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» та на постанову Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18.
Зазначала, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання дитини у сумі 221 770 грн., неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норму статті 185 СК України, адже витрати, що зазначені в детальному описі чеків додаткових витрат на утримання малолітнього ОСОБА_3 , що містяться в матеріалах справи, не є додатковими витратами, що викладені особливими обставинами, окрім витрат на проведення операції, що підтверджується виписним епікризом № 02701, який знаходився в матеріалах справи.
Крім того, судом першої інстанції не було враховано той факт, що починаючи з 24 лютого 2022 року дитина, проживаючи з позивачем, знаходилась під постійною загрозою, адже позивач зазначив, що від початку воєнного стану і бойових дій на території України, малолітня дитина ОСОБА_3 перебував вдома за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, село Шевченкове знаходиться в Бучанському районі, де від самого початку велися запеклі бої, дитина увесь час знаходилася в небезпеці. Тобто, суд не взяв до уваги той факт, що позивач навіть не намагався убезпечити життя і здоров`я малолітнього сина при існуванні реальної загрози життю та здоров`ю (т. 2 а.с. 143-146, 185-196).
14 листопада 2022 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Тарасов С.О., в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. На обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначав, що не погоджується з апеляційною скаргою, вважає, що вона є необґрунтованою, а наведені підстави апеляційного оскарження рішення зводяться до переоцінки доказів досліджених судом першої інстанції, подання до суду апеляційної інстанції нових доказів, які не було подано відповідачем без поважних причин до суду першої інстанції, а також невірним тлумаченням норм процесуального та матеріального права.
Вказував, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач не заперечувала щодо визначення місця проживання дитини з позивачем, крім того, відповідач проживає постійно в іншій країні.
Вважає, що посилання відповідача на те, що позивач незаконно відібрав дитину та утримує її, не підтверджується належними та допустимими доказами у справі, відповідач не спростувала відсутність порушених прав позивача, а сама апеляційна скарга ґрунтується лише на припущеннях. Крім того, відповідач не довела належними та допустимими доказами те, що малолітній ОСОБА_3 повернувся в Україну у її супроводі, або супроводі державних виконавців, як і не вказує у апеляційній скарзі саме при яких обставинах, на її думку, позивач незаконного відібрав у неї малолітню дитину. 
Відповідачем не доведено той факт, що станом на 29 березня 2019 року і станом на 18 квітня 2019 року у дитини було власне місце для сну, а сама квартира за адресою АДРЕСА_1 , була вільна від проживання сторонніх осіб, як і не доведено, що постійно проживає в Україні,  а не в Німеччині з новою родиною.
Щодо посилання відповідача у апеляційній скарзі на не належний орган опіки, який повинен був складати висновок щодо визначення місця проживання дитини, зазначав, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини від 08 вересня 2009 року, а сама Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, як орган опіки та піклування був створений лише 16 лютого 2022 року,  а відтак не існував та не міг скласти висновок щодо визначення місця проживання ні 08 вересня 2020 року, ні 12 квітня 2021 року.
Доводи апелянта про небезпечне місце проживання малолітньої дитини разом з батьком за його адресою повністю спростовуються актом обстеження умов проживання від 22 жовтня 2022 року, який складений за заявою відповідача. Згідно з вказаним актом, умови проживання задовільні, в будинку сучасний ремонт, м`які меблі, сучасна побутова техніка, дотримуються санітарно-гігієнічних норми (т. 3 а.с. 19-26).
 
У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 , її представники - адвокат Лозицька В.В., адвокат Нагорний А.А. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, відповідач ОСОБА_2 , його представник - адвокат Тарасов С.О. заперечували проти скарги і просили її відхилити. В судове засідання 22 грудня і 28 грудня 2022 року, відповідач ОСОБА_1 не прибула, про розгляд справи судом була сповіщена під особистий підпис та повідомленням її представників, тобто належним чином про що у справі є докази. Третя особа Бучанська районна державна адміністрація Київської області була сповіщена на зазначену нею адресу електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (т. 3 а.с. 11, 37-40, 43-49, 70-76, 95-97).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). 
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Задовольняючи позовні вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачем, суд першої інстанції виходив з того, що на момент винесення судом рішення дитина тривалий час проживала разом з позивачем, за місцем проживання забезпечено догляд та належні умови життя дитини, дитина має окрему кімнату, забезпечена всіма необхідними речами та іграшками, дитина має здоровий вигляд, весела, комунікабельна, навчається в першому класі школи.Позивач ставить в пріоритет інтереси сина перед своїми, займається його вихованням та лікуванням, при цьому, позивач самостійно забезпечує потреби дитини. Враховуючи визначення місця проживання дитини з позивачем, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів на дитину та додаткових витрат.
Колегія суддів частково погодилась з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року по справі № 758/7090/14-ц було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 4).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 3).
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 15 травня 2019 року відповідач ОСОБА_1 з 05 липня 2011 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 8).
Головним центром обробки інформації Державної прикордонної служби України (м. Київ, вул. Володимирська, 26) надано інформацію, згідно якої відповідач тричі перетинала державний кордон України, у період з 29 березня 2019 року по 10 липня 2019 року (т. 1 а.с. 118).
Відповідно до протоколу розпорядження про введення рішення в дію, складеного старшим судовим виконавцем, на виконання рішення місцевого суду міста Кельн від 28 листопада 2018 року дитину - ОСОБА_3 було передано батьку 23 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 65-67).
Постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року залишено без змін рішення Подільського районного суду м. Києва від  03 вересня 2018 року по справі № 758/13198/16-ц, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, та задоволено вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з сином, визначено порядок участі батька у вихованні сина (т. 1 а.с. 92-101).
Відповідно до акта обстеження умов проживання від 18 квітня 2019 року, складеного працівниками служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, за адресою: АДРЕСА_1 , для малолітнього ОСОБА_3 , 2013 року народження, відсутнє окреме місце для сну, оскільки за цією адресою на момент обстеження проживають інші особи (т. 1 а.с. 137).
Згідно акта обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї ОСОБА_2 , складеного 18 жовтня 2019 року працівниками служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, за адресою АДРЕСА_2, умови для проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , створені хороші, дитина має окрему кімнату, забезпечена всіма необхідними речами та іграшками. Дитина має здоровий вигляд, весела, комунікабельна, навчається в першому класі приватної школи (т. 1 а.с. 175-180).
Відповідно до висновку акта оцінки потреб сім`ї від 18 жовтня 2019 року дитина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має необхідні речі, сім`я, в якій мешкає дитина, забезпечує догляд та нормальні умови життя дитини. Батько самостійно (без допомоги матері) забезпечує потреби дитини (т. 1 а.с. 180).
Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації від 08 вересня 2020 року, орган опіки та піклування Бучанська районна державна адміністрація, як правонаступник Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 17-19).
До апеляційної скарги представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Нагорним А.А. були додані докази, які не були подані до районного суду (т. 2 а.с. 143-163, 185-242) 
Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
            Апелянтом до суду не надано об`єктивних доказів утруднення чи неможливості подання до районного суду доказів, які додані до апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції. При цьому, відповідачка ОСОБА_1 брала участь у розгляді справи районним судом з грудня 2019 року і протягом 2020-2021 років, забезпечивши явку представника ОСОБА_8 та подавала клопотання до суду протягом лютого - квітня 2021 року та 09 серпня 2022 року, у т.ч. про відкладення розгляду справи, а тому мала об`єктивну можливість надіслати поштою та(або) подати, у т.ч. через представника, безпосередньо до районного суду докази по справі, які б вважала за необхідне подати (т. 1 а.с. 121, 140-145, 170-171, 196-197, 212-213 т. 2 а.с. 53, 99 матеріали провадження № 758/995/20 т. 1 а.с. 47-58). 
Тому, колегія суддів відхилила посилання апелянта на додані до апеляційної скарги докази, які не були предметом оцінки районного суду. При цьому частина цих доказів. зокрема Акти про недопущення посадових осіб органу опіки та піклування до обстеження умов проживання дитини від 05 вересня 2022 року, повідомлення Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 09 вересня 2022 року, адвокатський запит від 21 жовтня 2022 року, є новими доказами, які створені після ухвалення (10 серпня 2022 року) оскаржуваного рішення районного суду, а тому не були і не могли бути предметом дослідження районного суду (т. 2 а.с. 209-237).
            З огляду на вищенаведені положення ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхилив посилання позивача на додані до відзиву докази, зокрема копію Акту обстеження умов проживання від 25 жовтня 2022 року, який є новим доказом, створеним після ухвалення оскаржуваного рішення районного суду (т. 3 а.с. 33).
 
Щодо визначення місця проживання дитини.
 
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 
За ч. 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.
Висновок про те, які обставини підлягають обов`язковому дослідженню та правовій оцінці, має бути зроблено з урахуванням рішення Європейського Суду з прав людини у справі у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13): необхідність дослідження того, як національні суди вирішили питання захисту і безпеки дитини (пункт 79); ретельне вивчення того, чи існували підвищені ризики захисту і безпеки дитини під час проживання з матір`ю (пункт 82); дослідження стабільності середовища дитини для забезпечення її найкращих інтересів (пункти 83-84).
При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини.
Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Відповідно до протоколу розпорядження про введення рішення в дію, складеного старшим судовим виконавцем, на виконання рішення місцевого суду міста Кельн від 28.11.2018 року дитину - ОСОБА_3 було передано позивачу ОСОБА_2 23 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 62-67).
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року у справі № 758/13198/16-ц, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, та задоволено вимоги позивача про усунення порушень прав батька.
Цих обставин апелянт ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції не заперечувала, зазначивши, що одружилась у Німеччині, перебуває в іншому шлюбі від якого має доньку, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 3 а.с. 69) 
З матеріалів справи вбачається, що на момент винесення судом рішення, дитина тривалий час проживає разом з позивачем. Разом з тим, суд відхилив доводи відповідача щодо самовільної зміни позивачем місця проживання дитини, встановленого рішенням Подільського районного суду м. Києва по справі №758/7090/14-ц, оскільки позивач діяв в інтересах дитини в ситуації, коли у вказаному місці проживання не були забезпечені умови для проживання дитини, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, суд враховує, що відповідач змінювала місце проживання дитини без погодження з позивачем, про що свідчить інформація про перетин державного кордону відповідачем, а також документи про виконання рішення іноземного суду, щодо повернення дитини батьку.
Судом встановлено, що позивач ставить в пріоритет інтереси сина перед своїми, займається його вихованням та лікуванням, при цьому, позивач самостійно забезпечує потреби дитини.
Суд першої інстанції дав належну оцінку актам обстеження умов проживання від 18 квітня 2019 року, складеного працівниками служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації та акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї, складеного 18.10.2019 року працівниками служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, за якими за місцем проживання дитини з батьком ОСОБА_2 , для дитини створені належні умови проживання та врахувавши висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації від 08.09.2020 року, орган опіки та піклування Бучанська районна державна адміністрація як правонаступник Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, дійшов підставного висновку про визначення місця проживання дитини з батьком, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2   (т. 1 а.с. 137, 176, 180 т. 2 а.с. 17-19).
З огляду на положення ст. 171 СК України, колегія суддів відхилила клопотання позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Тарасова С.О. про приєднання до матеріалів справи письмової заяви, яка за твердженням позивача була написана особисто ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 3 а.с. 94).
При цьому, суд апеляційної інстанції в судовому засіданні роз`яснив сторонам положення частин першої та другої статті 171 СК України, за якими дитина має право на те, щоб бути вислуханою судом апеляційної інстанції з питань, що стосуються її особисто та є предметом спору (щодо визначення місця її проживання), що підтверджується журналом та звукозаписом судового засідання. Крім того, сторонам роз`яснено. що заслуховування судом думки дитини в суді має відбуватись в присутності психолога, якого мають право запросити сторони та (або) в присутності представника органу опіки та піклування (т. 3 а.с. 94).
Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.
Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей наділяє суд повноваженнями надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.
Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.
З огляду на вищевказані положення законодавства, суд апеляційної інстанції заслухав пояснення сторін, які вважали за можливе заслухати думку дитини і підтвердили спроможність дитини висловити думку, та заслухав думку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в суді апеляційної інстанції пояснив, що має бажання проживати з батьком - ОСОБА_2 (т. 3 а.с. 98-99).  
Колегія суддів, враховуючи в першу чергу якнайкращі інтереси дитини, висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини разом з батьком, а також те, що представниками органу опіки та піклування була заслухана думка дитини і така думка особисто дитиною підтверджена в судовому засіданні апеляційного суду під час якої висловлено бажання самої дитини проживати разом з батьком, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .
Доводи апелянта, що орган опіки та піклування Бучанської районної державної адміністрації не є повноважним органом складати висновок при вирішенні питання визначення місця проживання дитини, суд апеляційної інстанції визнав неспроможним і відхилив, оскільки висновок органу опіки та піклування складений уповноваженим органом за місцем проживання дитини. При цьому, апелянтом не спростовано того, що адреса за якою проводилось обстеження умов проживання дитини та визначення її місцем проживання разом з батьком перебуває саме у Бучанському районі Київської області.
Колегія суддів зауважила, що доводи апелянта про небезпеку перебування дитини у селі Шевченкове Бучанського району Київської області під час активної фази бойових дій, є слушними, проте такі доводи не можуть бути визнані підставою для відмови в задоволенні позову. Крім того, суд врахував, що до суду не надано об`єктивних доказів нехтування батьком питаннями безпеки дитини настільки, наскільки це було об`єктивно можливим в умовах воєнних дій, що склались.   
 
Щодо стягнення аліментів.
 
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною 1 ст. 182 СК України визначені обставини, які суд враховує при визначенні розміру аліментів: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з ч. 2 ст. 182 СК Українирозмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України.
За змістом ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану (ч. 3 ст. 80 СК України).
Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 2 ст. 70 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50% заробітної плати боржника.
Згідно з ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.
Порядок стягнення аліментів визначено у ст. 71 цього Закону та ст. ст. 194 - 197, 274 СК України.
Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Позивач просив стягнути з відповідачки аліменти на утримання сина в розмірі ј  доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідач ОСОБА_1 посилалася на своє незадовільне фінансове становище та необхідність утримувати свою неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка народилась від іншого шлюбу.
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 є працездатною особою, а матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка немає змоги надавати кошти на утримання дитини.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині стягнення аліментів є законним та обґрунтованим, відповідачка має фінансову спроможність сплачувати аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 08 травня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття. 
Визначивши такий розмір стягуваних аліментів, районний суд врахував положення ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», якою установлено у 2019 році прожитковий мінімум в розрахунку на місяць дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень, гарантований мінімальний розмір аліментів на одну дитину та передбачений законодавством обов`язок обох батьків утримувати дитину  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив наявність права відповідачки заявляти про зменшення розміру стягуваних аліментів у випадку виникнення обставини передбачених чинним законодавством для зменшення розміру аліментів, які присуджені за рішенням суду.
 
Щодо стягнення додаткових витрат на дитину.
 
За змістом ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно (ч. 2 ст. 185 СК України).
Отже, виходячи з аналізу ст. 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. 
Колегія суддів погоджується з додатковими витратами на дитину в сумі 27 534.81 грн. (505,08 грн. + 4 313.40 грн. + 990 грн. + 1980 грн. + 1325.75 грн. + 5 655 грн. +  8498.65 грн. + 1620 грн. + 868.33 грн. + 640 грн. + 671.90 грн. + 466.70 грн.) (т. 1 а.с. 22-35, 60, 102, 104, 106-109, 203-209 т. 2 а.с. 8-12, 35-37).
Необхідність понесення вказаних витрат для проведення курсу лікування і особливостей розвитку дитини обґрунтована наявними у справі доказами і медичними документами, розмір цих витрат, на думку суду апеляційної інстанції, є розумним і справедливим. При цьому, за наявними у справі доказами відповідачка є особою працездатною та фінансово спроможною взяти участь у відшкодуванні половини цих витрат.
Тому, колегія суддів погодилась із доводами позивача про наявність медичних показань та підстав для стягнення додаткових витрат на лікування та розвиток дитини у розмірі 13 767.40 грн. (27 534.80грн. : 2) і зобов`язання відповідачки взяти участь у зазначених витратах в розмірі половини вартості витрат лікування.
При цьому витрати позивача на поїздки та відпочинок на море та курорт Буковель , придбання одягу, взуття, іграшок, продуктів харчування та солодощів для дитини, у т.ч. під час відпочинку дитини з батьком, не можна віднести до додаткових витрат в розумінні ст. 185 СК України (т. 1 а.с. 22-35, 60, 102, 104, 106-109, 203-209 т. 2 а.с. 8-12, 35-37).
Витрати на освітні послуги ТОВ «Заклад освіти «Астор»» з жовтня 2019 року - до березня 2021 року і навчання дитини з метою здобуття освіти в приватній школі не можуть бути віднесені до тих особливих обставин, передбачених ст. 185 СК України, які визначають можливість стягнення додаткових витрат, а будь-яких доказів на обґрунтування необхідності навчання дитини саме у приватній школі до суду не надано і судом не встановлено.(т. 1 а.с. 103 т. 2 а.с. 6-7).
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину в розмірі 221 770 грн. і ухвалення в цій частини нового судового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 слід задовольнити частково і стягнути на його користь із відповідачки ОСОБА_1 13767.40 грн. додаткових витрат на лікування та розвиток дитини  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в іншій частині оскаржуване рішення районного суду залишити без змін. 
Подана апеляційна скарга не містить посилань на порушення районним судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення районного суду.
 
Щодо судових витрат.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). 
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи вказане, за результатом апеляційного розгляду з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивачаОСОБА_2 слід стягнути 840,80 грн. судового збору за розгляд справи районним судом (за вимогу про визначення місця проживання дитини). Враховуючи, що за вимоги про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину позивач звільнений від сплати судового збору, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь держави 1 536,80 грн. (768,40 грн. + 768,40 грн.) судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини в сумі 221 770 грн., слід компенсувати за рахунок держави на користь ОСОБА_1 1 449,30 грн. (2217,70 грн. - 768,40 грн.) судового збору за подання апеляційної скарги, сплата якого підтверджується платіжним дорученням (т. 2 а.с. 238-238а).
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16).
Витрати на професійну правничу допомогу позивачу в суді першої інстанції у розмірі 10 000 грн. доведені та сплачені за квитанцією від 01 липня 2019 року, також 10 000 грн. сплачені 15 жовтня 2021 року, сплата яких підтверджується квитанцією, яка є в справі (т. 1 а.с. 35-36 т. 2 а.с. 45-46, 105).
Тому, пропорційно до частини задоволених вимог слід стягнути із відповідачки на користь позивача 14 573.33 грн. ((1/3 (в частині вимог про визначення місця проживання дитини) +1/3 (в частині вимог про стягнення аліментів) + 31/500 (0.062 або 6,2 % в частині вимог про стягнення додаткових витрат)х 20 000 грн. сума заявлених і задоволених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції) витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.
Слід поновити дію рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року в не скасованій апеляційним судом частині, дію якого було зупинено ухвалою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року (т. 3 а.с. 6-7).
Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргуОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 рокускасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 221 770 грн. та в частині розподілу судових витрат і ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) 13 767 грн. 40 коп. додаткових витрат на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в іншій частині позовних вимог  ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини - відмовити.
В іншій частині рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) 840,80 грн. судового збору за розгляд справи районним судом.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) в дохід держави 1 536,80 грн.  судового збору за розгляд справи районним судом. 
Компенсувати за рахунок держави на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) 1 449,30 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) 14 573 грн. 33 коп. витрат на правничу допомогу.
Поновити дію рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року в не скасованій апеляційним судом частині.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 29 грудня 2022 року.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           О.В. Борисова

В.М. Ратнікова