Постанова
Іменем України
 
14 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 308/4987/15-ц
провадження № 61-16286св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
представник відповідача (позивача за зустрічним позовом)- ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 25 лютого 2019 року у складі судді Данко В. Й. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Кожух О. А., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду позовом 
до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.
Позовну заяву мотивовано тим, що на 17 березня 2008 року між 
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір 
№ MKMOGA00000022 у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 
100 000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 24 300,00 доларів США на сплату страхових внесків терміном до 16 березня 2028 року.
На забезпечення виконання за вказаним кредитним договором 17 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.
Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх кредитних зобов`язань станом на 23 січня 2015 року, утворилась заборгованість у розмірі 
120 801,78 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 93 485,23 доларів США; заборгованості за відсотками - 15 841,83 доларів США; заборгованості за комісією за користування кредитом - 485,28 доларів США; пені - 5 221,90 доларів США; штрафу (фіксована частина) - 
15,83 доларів США; штрафу (процентна складова) - 5 751,71 доларів США.
З урахуванням викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість за кредитним договором від 17 березня 2008 року 
№ MKMOGA00000022 у розмірі 120 801, 78 доларів США (1 907 460,18 грн).
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним.
Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 не був ознайомлений 
з усіма умовами кредитування. Позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладена безпосередньо у змісті самого договору, що був розроблений банком. 
На думку ОСОБА_1 , всупереч вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Встановлена банком умова щодо обов`язку сплати комісії суперечить вимогам частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови кредитного договору є несправедливими, оскільки 
є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив визнати кредитний договір від 17 березня 2000 року № MKMOGA00000022 недійсним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 25 лютого 2019 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість 
за кредитним договором від 17 березня 2008 року № MKMOGA00000022 
у розмірі 120 801,78 доларів США (1 907 460,18 грн).
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що у порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконував, у результаті чого у нього утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, 
що договір поруки припинився, оскільки відсоткова ставка за кредитним договором від 17 березня 2008 року № MKMOGA00000022 була збільшена, 
а поручитель ОСОБА_3 на це згоди не давала.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що цей позов не підтверджений належними та допустимими доказами.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
та апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 25 лютого 2019 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог 
ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки у зв`язку із неналежним виконанням 
ОСОБА_1 своїх кредитних зобов`язань утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього.
Разом із цим, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про припинення дії договору поруки, оскільки відсоткова ставка 
за кредитним договором від 17 березня 2008 року № MKMOGA00000022 була збільшена, а поручитель ОСОБА_4 на це згоди не давала.
Щодо вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, то у його задоволенні суд першої інстанції обґрунтовано відмовив, оскільки такий належними та достатніми доказами не підтверджений.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2021 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, зокрема на те, що суди 
в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 175/1543/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 916/4692/15, 
від 14 березня 2018 року у справі № 562/592/16-ц, від 23 березня 2018 року 
у справі № 444/9519/12, від 26 вересня 2018 року у справі № 711/8798/2012, від 03 жовтня 2018 року у справі № 366/1358/16-ц, від 10 жовтня 2018 року 
у справі № 278/2615/15-ц, від 23 листопада 2018 року у справі № 922/4404/17, від 12 грудня 2020 року у справі № 444/484/15-ц, від 27 грудня 2018 року 
у справі № 695/3474/17 та не дослідили зібрані у справі докази 
(пункти 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункт 1 частини 
третьої статті 411 ЦПК України), просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 .
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги 
ПАТ КБ «ПриватБанк» судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано, що банк неправомірно та без повідомлення позивача збільшив 
в односторонньому порядку відсоткову ставку за кредитним договором.
Вважає, що всі нарахування та сума боргу у наданому банком розрахунку, 
на підставі якого суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, визначив розмір заборгованості, є необґрунтованими та не підтвердженими.
Разом із цим, на думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , зазначений у кредитному договорі обов`язок сплачувати крім відсотків 
за користування кредитом, ще й додаткову комісію є таким, що суперечить нормам діючого законодавства, є несправедливою умовою договору щодо споживача відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є недійсним з моменту його укладення.
У частині відмови у задоволенні зустрічного позову, на думку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм процесуального права, а саме 
не застосовано частину шосту статті 81 ЦПК України, а також не застосовано норми матеріального права - статтю 207 ЦК України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2021 року було відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 308/4987/15-ц 
із Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.
У грудні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2022 року цивільну справу 
№ 308/4987/15-ц призначено до розгляду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.
У січня 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому заявник посилалася на те, що касаційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки судами попередніх інстанцій в повному обсязі з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного вирішення скарги, надано належну оцінку всім доказам, поясненням та запереченням, наданим сторонами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
17 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № MKMOGA00000022 у вигляді не поновлювальної лінії 
у розмірі 100 000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 
24 300,00 доларів США на сплату страхових внесків терміном до 16 березня 2028 року.
Пунктом 8.1 вказаного договору позичальнику відкрилася кредитна лінія 
у розмірі 24 300,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку 
та у порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору.
Згідно із пунктом 2.1.3 кредитного договору позичальник звертається 
до банку про надання йому кредиту на оплату страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до пункту 2.2.7 цього договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування, Банк за наявності вільних коштів здійснює перерахування кредитних коштів у випадку непред`явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України. Якщо кредит надається в іноземній валюті, то позичальник доручає банку одержати з каси банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування укладеного згідно пункту 2.2.7 цього договору. Зазначене доручення позичальника 
не підлягає виконанню банком тільки у випадку пред`явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових платежів 
за рахунок інших джерел.
Пунктом 2.2.7 кредитного договору у випадку не подання позичальником банку підтверджуючого документу про оплату чергових страхових платежів по погодженим з банком договорам страхування, банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту, відповідно до пункту 2.1.3 кредитного договору від 17 березня 2008 року № MKMOGA00000022.
Позичальник зобов`язаний протягом 30 календарних днів відшкодувати банку суму сплачених страхових платежі та інші витрати, пов`язані 
із здійсненням таких платежів. У разі непогашення позичальником цієї заборгованості у вказаний строк, вона вважається простроченою.
17 березня 2008 року між ОСОБА_1 та страховою компанією «Інгосстрах» було укладено два договори страхування, а саме договір особистого страхування та договір страхування іпотечного майна.
Своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків 
за користування кредитними грошима ОСОБА_1 належним чином 
не виконував, внаслідок чого станом 23 січня 2015 року у нього виникла заборгованість за кредитом у розмірі 120 801,78 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 93 485,23 доларів США; заборгованості за відсотками - 15 841,83 доларів США; заборгованості 
по комісії за користування кредитом - 485,28 доларів США; пені - 
5 221,90 доларів США; штрафу (фіксована частина) - 15,83 доларів США; штрафу (процентна складова) - 5 751,71 доларів США.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно 
до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду 
і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 
частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Аналізуючи підстави звернення до суду з указаною скаргою, зміст ухвалених у справі судових рішень та доводи касаційних скарг, колегія суддів виходить з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою 
(стаття 546 ЦК України).
Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) 
(стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин 
і вимог статей 12, 81 ЦПК України, обґрунтовано виходив із доведеності позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та наявності передбачених 
статтями 526, 1050, 1054 ЦК України підстав для стягнення заборгованості 
за кредитним договором, оскільки ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе за кредитним договором зобов`язань, що призвело 
до утворення заборгованості.
Проте визнаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що такий розмір складає 120 801,78 доларів США, який складається із: заборгованості за кредитом - 93 485,23 доларів США; заборгованості за відсотками - 15 841,83 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом - 485,28 доларів США; пені - 
5 221,90 доларів США; штрафу (фіксована частина) - 15,83 доларів США; штрафу (процентна складова) - 5 751,71 доларів США, виходячи 
з наступного.
Відповідно до умов кредитного договору від 17 березня 2008 року передбачено комісію за проведення додаткового моніторингу погашення кредиту.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 зробив висновок, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою 
статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», 
частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, 
які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, 
а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зробила висновок, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не приведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Нікчемність умов кредитного договору підлягає врахуванню судом під час вирішення спорів про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто спорів, в яких встановлюється законність та обґрунтованість нарахування боргу 
за окремими платежами та в цілому.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця 
та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування 
і повернення кредиту.
Частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням 
і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію 
за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією 
ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, 
що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту 
та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно із додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати 
за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти 
за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані 
з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлювлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені 
в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).
Разом із тим, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, 
у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, 
а також договором про споживчий кредит.
Згідно із частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої 
та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду 
у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
Таким чином, позовні вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комісією за користування кредитними коштами у розмірі 485,28 доларів США є необґрунтованими із вищевказаних підстав 
і задоволенню не підлягають, а висновок суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, про задоволення цих вимог ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.
Разом із цим, доводи касаційної скарги про неврахування судами першої 
та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норм матеріального
й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі 
№ 916/4692/15, від 23 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, 
від 26 вересня 2018 року у справі № 711/8798/2012, від 03 жовтня 2018 року у справі № 366/1358/16-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 278/2615/15-ц, від 23 листопада 2018 року у справі № 922/4404/17, від 12 грудня 2020 року 
у справі № 444/484/15-ц, на які заявник посилався у касаційній скарзі, 
є необґрунтованими, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій 
не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.
Доводи касаційної скарги про те, що відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм процесуального права, а саме не застосовано частину шосту 
статті 81 ЦПК України, а також не застосовано норми матеріального права - статтю 207 ЦК України є необґрунтованими, виходячи з наступного.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 
2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними 
є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною п`ятою статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста 
статті 81 ЦПК України).
Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 посилався на те, що він не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, а лише з тією інформацією, яка була фактично викладена безпосередньо у змісті самого договору, що був розроблений банком. Всупереч вимогам статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Встановлена банком умова щодо обов`язку сплати комісії суперечить вимогам частини п`ятої статті 11 Закону «Про захист прав споживачів». Умови кредитного договору є несправедливими, оскільки є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Проте матеріали справи не містять належних та допустимих 
на підтвердження зазначених доводів ОСОБА_1 . Навпаки, до справи додано кредитний договір від 17 березня 2008 року № MKMOGA00000022 
з усіма його умовами, графік погашення кредиту із зазначенням дати погашення, винагороди за резервування, внеску по відсотках, внеску 
по кредиту, щомісячного платежу та залишку кредиту.
У додатку № 1 до кредитного договору вказана загальна вартість кредиту, умови кредитування, річна процентна ставка, щомісячна винагорода 
за резервування ресурсів, разова винагорода за надання фінансового інструменту, страхування майна, особисте страхування тощо.
Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що банком надано позичальнику у письмовому вигляді всю необхідну інформацію за кредитним договором, у тому числі й інформацію, яка вимагається згідно Закону «Про захист прав споживачів».
ОСОБА_1 ознайомлений з умовами кредитування, погодився з ними, підписавши договір без зауважень, отримав кошти і лише по спливу семи років після отримання кредиту пред`явив позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення 
у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням встановлених у цій справі обставин, рішення суду Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 лютого 2019 року, залишене без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року, підлягає зміні в описовій та резолютивній частинах, шляхом зменшення розміру стягнутої із ОСОБА_1 на користь 
АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 17 березня 2008 року № MKMOGA00000022 з 120 801,78 доларів США (що за курсом 
15,79 грн відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 23 січня 2015 року складає 1 907 460,18 грн) 
до 120 316,50 доларів США (що за курсом 15,79 грн відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 23 січня 2015 року складає 1 899 797,54 грн). У іншій частині рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 лютого 2019 року, залишене без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року, підлягає залишенню без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - 
на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
З огляду на висновки Верховного Суду щодо суті касаційної скарги 
та часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» (99,60 %), розподіл судових витрат підлягає зміні, зокрема з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню фактично сплачений останнім судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 639,38 грн 
(3 654,00 грн х 99,60 %), а також за подання апеляційної скарги - 5 459,07 грн (5 481,00 грн х 99,60 %).
Разом із цим з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню частина судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, а саме: 21,92 грн (5 481,00 грн х 0,4 %) та за подання касаційної 
скарги - 29,23 грн (7 308,00 грн х 0,4 %).
Згідно із частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З огляду на викладене, Верховний Суду вважає за доцільне зменшити розмір судових витрат, понесених АТ «ПриватБанк» під час подачі позовної заяви 
з 3 654,00 грн до 3 639,38 грн, а також стягнути із ОСОБА_1 на користь 
АТ КБ «ПриватБанк» - 5 459,07 грн на відшкодування судових витрат 
за подання апеляційної скарги.
Разом із цим, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 
51,15 грн на відшкодування судових витрат за подання апеляційної 
та касаційної скарг.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 25 лютого 2019 року, залишене без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року, змінити в описовій 
та резолютивній частинах, шляхом зменшення розміру стягнутої із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 17 березня 
2008 року № MKMOGA00000022 з 120 801,78 доларів США (що за курсом 
15,79 грн відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 23 січня 2015 року складає 1 907 460,18 грн) 
до 120 316,50 доларів США (що за курсом 15,79 грн відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 23 січня 2015 року складає 1 899 797,54 грн), а також зменшення розміру судового збору з 3 654,00 грн до 3 639,38 грн.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у вигляді судового збору 
за подання апеляційної скарги у розмірі 5 459,07 грн.
Стягнути із акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 
на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 51,15 грн 
(29,23 грн + 21,92 грн).
У іншій частині рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 лютого 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                     О. В. Білоконь
 
                                                                                                                  О. М. Осіян
 
      С. Ф. Хопта
 
      В. В. Шипович