ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року	Львів	Справа № 260/3492/21 пров. № А/857/15404/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Довгополова О.М., 
суддів  Гудима Л.Я., Святецького В.В., 
з участю секретаря судового засідання Вовка А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_2 про зобов`язання вчинити певні дії, -
суддя (судді) в суді першої інстанції – Гебеш С.А., 
час ухвалення рішення: 11:30:55,
місце ухвалення рішення – м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення: 03.10.2022,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 № 43 від 13.07.2021 про її звільнення, поновлення її на посаді в ІНФОРМАЦІЯ_4 , стягнення на її користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по день поновлення на роботі, стягнення судових витрат.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 № 43 від 13 липня 2021 року в частині підстави звільнення ОСОБА_1 за ч. 1 п. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу». В задоволення решти позовних вимог - відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що оскаржуваний наказ відповідає критеріям законності та обгрунтованості з технічною помилкою щодо підстави звільнення.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу. Вважає, що рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновок суду про відсутність обов`язку відповідача пропонувати посаду суперечить висновкам судової практики. 
Звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2021 року у справі №440/413/20 дійшов висновку, що ліквідація відноситься до терміну «змін в організації виробництва і праці», що свідчить про поширення на спірні правовідносини положення частини третьої статті 49-2 КЗпП України, відповідно до якої одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення. 
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 16.09.2005 проходила державну службу в ІНФОРМАЦІЯ_5 .
08.06.2021 ОСОБА_1 надано попередження про можливе скорочення посади, яку вона займає.
13.07.2021 наказом №43 військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_1 звільнено з посади провідного спеціаліста мобілізаційного відділення на підставі ч. 4 п. 1 ст. 83 та ч. 1 п. 1 та п. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу». 
Підставою винесення вказаного наказу слугувало проведення організаційних заходів та у зв`язку із зміною штату державних службовців.
Не погодившись з наказом суб`єкта владних повноважень, позивач оскаржила його до суду. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає обставинам справи та правильному застосуванню норм матеріального права з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Як передбачено частинами 2, 3 статті 5 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
14.07.2021 відповідно до Директиви Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_7 » від 09.06.2021 «Про проведення додаткових організаційних заходів з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_7 », на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_8 від 22.06.2021 №3 «Про проведення організаційних заходів щодо переформування територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Закарпатської області» та наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_8 від 13.07.2021 №187 «Про введення в дію штатів територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки з метою нарощування системи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для проведення заходів мобілізації людських і  транспортних ресурсів, здійснення призову громадян на строкову військову службу та організації заходів з реабілітації військовослужбовців, яких звільнено в запас ІНФОРМАЦІЯ_9 переформовано в ІНФОРМАЦІЯ_10 .
Як вірно зазначено судом, на підставі вищевказаних документів у зв`язку з проведенням організаційних заходів та в зв`язку зі зміною штату підлягало скороченню ряд посад державних службовців.
Згідно оскаржуваного наказу позивача звільнено з посади у зв`язку зі зміною штату державних службовців.
Вимогами п. 4 ч. 2 ст. 17 Закону № 889-VIII передбачено, що керівник державної служби призначає громадян України, які пройшли конкурсний відбір, на посади державної служби категорій «Б» і «В», звільняє з таких посад відповідно до цього Закону.
Оскільки позивач звільнений з державної служби на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII у зв`язку із скороченням чисельності та штату державних службовців, реорганізації державного органу до спірних правовідносин положення статей 40, 42 та 49-2 Кодексу законів про працю України не застосовуються.
Як передбачено ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII (в редакції, чинній на час попередження позивача та його звільнення) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Судом встановлено, що відповідач попередив позивача про зміну штатів та можливе скорочення її посади - 08.06.2021, а звільнення позивача відбулося - 13.07.2021, тобто відповідачем дотримано вимогу ч. 3 ст. 87 вказаного Закону № 889-VIII.
Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). 
При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
При цьому, вжите у частині 3 статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
Аналогічна правова позиція щодо розуміння/тлумачення частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, у редакції, яка діяла станом на момент початку процедури звільнення позивача у цій справі, міститься в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20, від 08 грудня 2021 року у справі №380/3646/20.
Крім того вищевказане відповідає висновкам, які містяться у постанові Верховного Суду від 15 липня 2021 року у справі № 140/6353/20, в якій зазначено, що: « 42. Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону № 889-VIII станом на момент початку процедури звільнення позивача, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне звільнення, так само і на час видання оскаржуваного наказу  було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, то в цьому випадку підлягають застосуванню норми спеціального законодавства (Закон № 889-VIII у редакції з 13 лютого 2020 року)».
Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону № 889-VIII.
Як вірно зазначено судом, аналізуючи положення Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу наявні вакантні посади державної служби, а в разі відсутності таких - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
При цьому, до спірних правовідносин не застосовуються в цій частині положення Кодексу законів про працю України, оскільки це питання було врегульовано законодавцем, який вніс зміни до профільного Закону шляхом виключення з попередньої редакції речення, яке означало наявність обов`язку суб`єкта призначення виконати такий обов`язок.
Як вірно зазначено судом, оскільки з 13 лютого 2020 року та на час прийняття наказу про звільнення позивача був відсутній обов`язок керівника, суб`єкта призначення пропонувати будь-які посади державному службовцю, та відсутній обов`язок щодо його працевлаштування, тому наявність на час звільнення позивача вакансій і не пропонування їх відповідачем не свідчить про протиправність звільнення позивача, а відтак у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України: в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням наведеного вірним є висновок суду, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність прийняття ним наказу, а позивачем не надано суду достатніх та належних доказів щодо обґрунтованості своїх позовних вимог щодо поновлення на посаді.
Разом з тим, в оскаржуваному наказі також як підставу звільнення зазначено і ч. 1 п. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Крім того, як встановлено в ході розгляду справи, вказана підстава в оскаржуваному наказі, а саме вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення - ч. 1 п. 4 ст. 87 Закону №889-VIII, є технічною помилкою, що не заперечується відповідачем.
З урахуванням наведеного суд дійшов вірного переконання, що вищевказана підстава звільнення, а саме - вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення, є технічною опискою, яку слід виправити, а саме визнати протиправним та скасувати наказ Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 № 43 від 13 липня 2021 року в частині підстави звільнення ОСОБА_1 за ч. 1 п. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Отже, вірним є висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення позову в цій частині.
При цьому, судом також враховано позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; від 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; від 09.12.1994; пункт 29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.  
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. 
Керуючись ч. 3 ст. 243 ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2022 року у справі № 260/3492/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Довгополов 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. В. Святецький 	
Повне судове рішення складено 26.01.2023.