Дата документу 07.02.2023 Справа № 331/5507/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №331/5507/19        Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/2/23        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» лютого 2023 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Гончар М.С.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 , на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, 

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04 листопада 2016 року надав ОСОБА_1 позику у розмірі 30 000,00 доларів США строком до 01 березня 2017 року. Факт надання позики підтверджується відповідною розпискою відповідача від 04 листопада 2016 року
ОСОБА_1 від зобов`язань повернути позику до 01 березня 2017 року ухиляється, грошові кошти на час звернення до суду не повернув. 
На підставі зазначеного просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 30 000,00 доларів США та понесені судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2020 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 заборгованість згідно розписки від 04 листопада 2016 року у розмірі 30 000,00 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 7041,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення його права на особисту участь у судовому засіданні, не дослідження судом першої інстанції оригіналу розписки, неможливість зі змісту розписки ідентифікувати сторони угоди, недоведеність факту отримання грошових коштів, просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року зупинено апеляційне провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступників померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 .

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 травня 2021 року поновлено апеляційне провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2020 року.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року залучено на стадії апеляційного розгляду справи ОСОБА_4 як правонаступника померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідача ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 03 травня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 січня 2023 року залучено на стадії апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в особі законного представника ОСОБА_4 як правонаступників померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідача ОСОБА_1 .

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача суму боргу, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 листопада 2016 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_1 договір позики.

Факт отримання позики підтверджується розпискою ОСОБА_1  про отримання коштів в сумі 30 000 доларів США.  ОСОБА_1 , який проживає за адресою:  АДРЕСА_1 , зобов`язався повернути отримані кошти до 01 березня 2017 року (т.1,а.с.6). 

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК України). У частині першій статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК України передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з розпискою строк повернення боргу – до 01 березня 2017 року.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент розгляду справи сума боргу позивачу відповідачем не повернута, а тому суд зробив правильний висновок про обґрунтованість позовних вимог.

В силу ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ст.6 ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей.

Саме до аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12.09.2012 року, у справі №604/1058/16-ц(провадження 61-42076).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд правомірно не взяв до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, про те, позичальником є ОСОБА_1 , а не ОСОБА_1 , оскільки, посилаючись на неправильне написання в розписці його власного прізвища, відповідач не заперечував той факт, що розписка складалась та підписувалась ним власноручно.

В апеляційній скарзі відповідач також не заявляв клопотань про проведення відповідної судової експертизи.

За приписами 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речи насправді не були одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Доводи апеляційної скарги з приводу не укладення договору позики у зв`язку із тим, що гроші зазначені у розписці відповідачу не передавалися, не підтверджені належними та допустимими доказами. 

Факт відсутності оригіналу розписки у відповідача ОСОБА_1 та наявність її у позивача ОСОБА_5 підтверджує наявність боргу.

Щодо доводів апеляційної скарги про на порушення права на участь у судовому засіданні, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до п.п. 6,7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Окрім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно із частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Частиною першою статті 60 ЦПК України визначено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно із частиною четвертою статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

За змістом пункту 2 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси відповідача ОСОБА_1 у справі у суді першої інстанції представляв адвокат Загорський Денис Дмитрович на підставі ордеру серія АР №1009610 про надання правової допомоги, який не містив будь - яких обмежень та заборон (т.1, а.с.36-37).

Справа неодноразово призначалась до розгляду судом першої інстанції, зокрема: 06 лютого на 11год.00 хв., 05 березня 2020 року на 11 год.00 хв., 03 квітня 2020 року на 10 год.00 хв., 12 травня 2020 року на 13 год., 08 липня на 11 год. 00 хв., проте відповідач та його представник ОСОБА_6 , які були повідомлені про час та місце розгляду справи, (про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.1, а.с.25) та зміст заяв представника відповідача (т.1, а.с.41, 70, 77, 83) жодного разу в судове засідання не з`явились.

При цьому матеріали справи містять чотири заяви представника відповідача ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи, призначеної на: 05 березня 2020 року на 11 год.00 хв., 03 квітня 2020 року на 10 год.00 хв., 12 травня 2020 року на 13 год., 08 липня на 11 год. 00 хв. (т.1, а.с.41, 70, 77, 83) з різних підстав: у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, у зв`язку з введенням на території України карантину та лише один раз (на 12 травня 2020 року) у зв`язку з не отриманням судової повістки).

Крім того, відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, в якому зазначив про те, що в розписці вказано іншу особу, починаючи з 01.03.2017 року та до подання позовної заяви ОСОБА_5 не звертався до нього з вимогами про повернення позики, договір позики не укладався в письмовій формі, грошовою одиницею в України є гривня (т.1, а.с.52-54).

За вищевикладених обставин, доводи апеляційної скарзі про порушення права відповідача на участь в судовому засіданні колегія суддів вважає неприйнятними.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо не дослідження судом оригіналу розписки, колегія суддів в судовому засіданні 07 лютого 2023 року оглянула оригінал вказаної розписки, наданий представником позивача ОСОБА_5 ОСОБА_7 та засвідчила її відповідну копію ( т.3, а.с. 237).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2020 року у цій справі у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 10 лютого 2023 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         М.С. Гончар

       І.В. Кочеткова