Справа № 459/3358/21                        Головуючий у 1 інстанції: Дем`яновська Ю.Д. 
Провадження № 22-ц/811/3034/22                Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 жовтня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва. 
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в період з 11.09.1967 року до 15.11.1978 року працював на посадах путьового, електрослюсаря, гірничого робітника, помічника начальника дільниці, гірничого майстра з повним робочим днем шахти №8 «Великомостівська», а з 18.11.1978 року до 06.04.1985 року – на посадах заступника начальника видобувної дільниці, начальника видобувної дільниці, начальника зміни, головного інженера, заступника головного інженера з повним робочим днем шахти №10 «Великомостівська», з 06.04.1985 року до 03.02.1988 року на посадах головного інженера, заступника головного інженера з повним робочим днем шахти №9 «Великомостівська» та з 09.02.1988 року до 17.02.2015 року на посадах гірничого майстра, заступника начальника видобувної дільниці, начальника дільниці, гірничого майстра з повним робочим днем шахти №2 «Червоноградська», окрім цього працював майстром будівельного цеху, інженером на гірничих роботах, головним технологом, учнем гірника поверхні, інженером з металокріплення.
Зазначає, що пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів 30 років та за результатами обстеження, йому було встановлено діагноз: антракосилікоз 1 ст., хронічний бронхіт, емфізема легень 2 ст. Причиною виникнення професійних захворювань є довготривалий, багатократний контакт з вугільно-породним шахтним пилом.
Вказує, що згідно з довідкою серії ЛВА-1 № 119341, виданою обласною МСЕК 04.01.2002 року, йому вперше та безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності, а згідно довідки серії ЛВА-2 № 007774 від 04.01.2002 року, вперше та безтерміново встановлено ступінь втрати працездатності в розмірі 50 % у зв`язку з професійними захворюваннями та трудовим каліцтвом, а саме: 45 % антракосилікоз від 16.11.2001 року, зараховано з 16.11.2001 року, 5% по наслідкам трудового каліцтва від 24.11.1997 року зараховано з 17.12.2001 року.
Стверджує, що внаслідок отриманого професійного захворювання та трудового каліцтва, йому завдано значної моральної школи у вигляді фізичних та душевних страждань. Він відчуває незручності в повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі та моральні страждання, відчувати себе неповноцінною людиною, не взмозі вести активне життя, займатись улюбленою справою, змушений звертатись за медичною допомогою та витрачати значні кошти на лікування. Постійний кашель викликає небажану увагу людей, і він знаходиться у пригніченому та депресивному стані. Всі вказані ним факти та обставини моральних страждань та переживань значним чином змінили ритм та порядок його життя, порушили нормальні життєві зв`язки для чого він повинен прикладати значні додаткові зусилля. Змушені зміни в життєвих відносинах викликають у нього значні моральні переживання, почуття безвихідності і відсутності перспектив на майбутнє.
З наведених підстав просить стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на його користь 60 000 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва.
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 26 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь ОСОБА_1 40 000 гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на користь держави 605 гривень 33 копійки судового збору.
Рішення суду оскаржило Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апелянт вказує, що судом першої інстанції розглянуто спір до неналежного відповідача, оскільки відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, незалежно від часу настання страхового випадку з 01.01.2015 року і на момент подання позову не є обов`язком Фонду соціального страхування України, проте здійснюється така виплата відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Зазначає, що оскільки позивач отримав професійні захворювання під час виконання трудових обов`язків, а заподіяна шкода випливає з трудових правовідносин, тому має відшкодовуватись роботодавцем, який не створив безпечних умов праці на підставі ст. 1167 ЦК України та ст. 273-1 КЗпП України. Стверджує, що позивачем не долучено до матеріалів справи жодного доказу, а судом не встановлено та не досліджено факту спричинення позивачу моральної шкоди у зв`язку з професійним захворюванням та нещасним випадком, а також не надано суду належних доказів на обґрунтування розміру завданої йому моральної шкоди. Вказує, що в резолютивній частині рішення не зазначено про утримання з суми задоволених позовних вимог податку на доходи з фізичних осіб та інших обов`язкових платежів як це передбачено п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, я ким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05 грудня 2022 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 жовтня 2022 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Розгляд апеляційної скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 жовтня 2022 року призначено на 16 год. 30 хв. 06 лютого 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки текст постанови складено 10 лютого 2023 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 06 лютого 2023 року, датою ухвалення постанови є саме 10 лютого 2023 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача. Суд вважав, що факт спричинення позивачеві моральної шкоди підтверджується наявними у справі копіями медичних документів та знаходить своє пояснення згідно із положеннями Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року у справі №1-9/2004, а відтак з врахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачу моральних страждань, стану його здоров`я, істотних вимушених змін в його життєвих стосунках, конкретних обставин справи, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення моральної шкоди в розмірі 40 000 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно ч. 1 ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.
Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і 3 групи інвалідності, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.
Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга l статті 13 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у вказаній редакції).
Нещасний випадок – це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть (частина перша статті 14 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»).
Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку.
20 березня 2007 року набрав чинності Закон № 717-V, згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.
Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 2371 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).
З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.
Враховуючи викладене, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 30 років працював на підприємствах вугільної промисловості, зокрема в період з 11.09.1967 року до 15.11.1978 року працював на посадах путьового, електрослюсаря, гірничого робітника, помічника начальника дільниці, гірничого майстра з повним робочим днем шахти №8 «Великомостівська», з 18.11.1978 року до 06.04.1985 року – на посадах заступника начальника видобувної дільниці, начальника видобувної дільниці, начальника зміни, головного інженера, заступника головного інженера з повним робочим днем шахти №10 «Великомостівська», з 06.04.1985 року до 03.02.1988 року на посадах головного інженера, заступника головного інженера з повним робочим днем шахти №9 «Великомостівська» та з 09.02.1988 року до 17.02.2015 року на посадах гірничого майстра, заступника начальника видобувної дільниці, начальника дільниці, гірничого майстра з повним робочим днем шахти №2 «Червоноградська», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 , оглянутої у судовому засіданні.
17.02.2015 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України в зв`язку з виходом на пенсію за віком.
27.11.2001 року комісія ДВАТ шахти «Червоноградська» провела розслідування випадку хронічного професійного захворювання працівника ОСОБА_1 , про що було складено акт розслідування професійного хронічного захворювання по формі П-4, з якого вбачається, що професійне захворювання виникло внаслідок довготривалого, багатократного контакту з вугільно-породним шахтним пилом (а.с.29-30).
Матеріалами справи встановлено, що 03.01.1998 року керівником шахти ДВАТ шахти «Червоноградська» затверджено акт №4 про нещасний випадок (форма Н-1), що мав місце 24.11.1997 року, з якого вбачається, що в ході виконання своїх трудових обов`язків ОСОБА_1 був травмований, а саме: забій грудної клітки (а.с.31-32).
Згідно копії довідки МОЗ Обласної МСЕК №3 серії ЛВА-1 № 119341 від 04.01.2002 року позивачу вперше та безтерміново встановлено третю групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання, визначена потреба позивача у лікуванні у терапевта (а.с.28).
Довідкою обласної МСЕК, серії ЛВА-2 № 007774 від 04.01.2002 року, ОСОБА_1 вперше та безтерміново встановлено ступінь втрати працездатності в розмірі 50 % у зв`язку з професійними захворюваннями та трудовим каліцтвом, а саме: яких 45 % антракосилікоз від 16.11.2001 року, зараховано з 16.11.2001 року, 5% по наслідкам трудового каліцтва від 24.11.1997 року зараховано з 17.12.2001 року; визначено потреба позивача у санаторно-курортному лікуванні (а.с.27).
У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці ОСОБА_1 був змушений періодично звертатися за медичною допомогою, що підтверджується копіями виписок та витягів з медичної карти стаціонарного та амбулаторного хворого.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та стягуючи з відповідача 40 000 грн на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з доведеності факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків, що потягло за собою професійне захворювання та трудове каліцтво, а відтак право позивача на її відшкодування.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий узгоджується з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 459/3304/16, та відповідає матеріалам справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що на час звернення позивача із цим позовом (листопад 2016 року) набула чинності редакція Закону № 1105-ХІV, якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки спір щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування, яке виникло у позивача з дня встановлення йому втрати професійної працездатності (24 листопада 2004 року). На час виникнення у нього такого права була чинна редакція Закону № 1105-ХІV, яка передбачала здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.
Колегія суддів також погоджується з розміром моральної шкоди в сумі 40 000 грн, стягнутої з відповідача на користь позивача, оскільки така визначена судом з дотриманням вимог розумності, справедливості та відповідає встановленим обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що на час звернення позивача із цим позовом (жовтень 2021 року) набула чинності редакція ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, на думку колегії суддів є безпідставним, оскільки спір щодо відшкодування шкоди відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на її відшкодування, що виникло у позивача з дня встановлення йому втрати професійної працездатності, тобто 04.01.2002 року.
Покликання в апеляційній скарзі на те, що в резолютивній частині рішення не зазначено про утримання з суми задоволених позовних вимог податку на доходи з фізичних осіб та інших обов`язкових платежів як це передбачено п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Згідно з підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи – доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.
Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід – будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).
Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
У попередній редакції зазначена норма права передбачала, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.
Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом».
Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачається, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20 (провадження № 61-1св21).
Зважаючи на вищенаведене колегія суддів вважає, що згідно з положеннями цивільного законодавства шкода, завдана життю та здоров`ю фізичної особи, може мати майновий характер (зокрема, відшкодування потерпілому заробітку (доходу), втраченого ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодування додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо (стаття 1195 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України); відшкодування витрат на лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо малолітньої дитини (стаття 1199 ЦК України); відшкодування шкоди непрацездатним особам, які були на утриманні загиблого або мали на день смерті право на одержання від загиблого утримання, а також дитині потерпілого, народженій після його смерті (стаття 1200 ЦК України)) та немайновий характер (моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та моральна шкода, завдана смертю фізичної особи (стаття 1168 ЦК України)).
Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню доповнення до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України, внесені Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року.
Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2022 року у справі № 161/16011/20.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області – залишити без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 жовтня 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Постанова складена 10.02.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк