КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 369/13270/20
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/3934/2023
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
9 березня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                                     
                                                судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Літвінова Олексія Віталійовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2022 року (суддя Волчко А.Я.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Київської міської дирекції про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
встановив:
у жовтні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила зобов`язати AT «Укрпошта» в особі Київської міської дирекції нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 серпня 2020 року по 11 вересня 2020 року, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» та зобов`язати відшкодувати їй витрати на оплату судового збору та на правову допомогу адвоката.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що її трудові відносини з відповідачем виникли у грудні 2000 року, однак наказом №1513 АТ «Укрпошта» Київської міської дирекції в особі директора філії Борнак Й.Й. від 30 липня 2020 року їй було оголошено догану та звільнено з роботи 13.08.2020 року за систематичні порушення посадових обов`язків згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України. 
Позивач вважала, що зазначений наказ є протиправним та виданий із порушенням норм та положень трудового законодавства, у зв`язку з чим вона звернулася з окремим позовом до суду. 
Позивач зазначала, що у порушення вимог ст. 47 КЗпП України відповідач не видав їй трудову книжку у день звільнення, а видав її лише 11.09.2020 року, тому з відповідача підлягає стягненню на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу відповідно до ст. 235 КЗпП України.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 5 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Літвінов О.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Представник позивача посилається на помилковість висновків суду про те, що 
рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2020 року у справі №369/10274/20 вже задовольнялися вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у порядку ст. 235 КЗпП України, оскільки у справі №369/10274/20 інші підстави та предмет позову, а саме: визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням. 
Представник позивача зазначає, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки у порядку ст. 235 КЗпП України у жодному рішенні суду не задовольнялась.   
Також представник позивача зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення повинен був застосувати норму ч. 5 ст. 235 КЗпП України чинну на час виникнення спірних правовідносин, яка встановлювала відповідальність саме за затримку видачі трудової книжки. 
Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
З  матеріалів справи встановлено, що на підставі наказу № 449 від 31 травня 2017 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду начальника відділення поштового зв`язку Тарасівка ЦПЗ № 3 АТ «Укрпошта» з 1 червня 2017 року. 
Наказом директора філії Київської міської дирекції АТ «Укрпошта» № 1513 від 30 липня 2020 року ОСОБА_1 оголошено догану та звільнено 13 серпня 2020 року з посади начальника ВПЗ Тарасівка за систематичні порушення посадових обов`язків згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2020 року, справа № 369/10274/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 травня 2021 року, визнано протиправним та скасовано наказ АТ «Укрпошта» Київської міської дирекції в особі директора філії Борнак Й.Й. від 30 липня 2020 року №1513 та зобов`язано АТ «Укрпошта» Київської міської дирекції поновити ОСОБА_1 на посаді начальника ВПЗ Тарасівка з 13 серпня 2020 року. Стягнуто з АТ «Укрпошта» в особі Київської міської дирекції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 29 188,08грн. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 вже було стягнуто рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2020 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, у редакції на час звільнення позивачки, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України, у редакції на час звільнення позивачки, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника, уповноваженого ним органу, працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
У відзиві на позовну заяву, відповідач зазначив, що розрахунок з позивачкою було проведено у день звільнення, трудова книжка також була підготовлена до видачі у день звільнення, однак ОСОБА_1 відмовилася її отримати у день звільнення, повідомивши у телефонній розмові, що отримає її у зручний для неї час. 
Разом з цим, відповідачем не було складено відповідного акту про відмову позивачки отримати трудову книжку у день звільнення, а також не було направлено листа на адресу ОСОБА_1 про необхідність отримати трудову книжку. Відповідач визнав, що трудову книжку ОСОБА_1 отримала 11 вересня 2020 року.
Оскільки позивачці, яка була звільнена 13 серпня 2020 року, трудову книжку видали лише 11 вересня 2020 року, доказів, що позивачка відмовилася отримати трудову книжку у день звільнення відповідачем суду надано не було, що свідчить про вину відповідача у затримці видачі трудової книжки, що є порушення вимог статті 235 КЗпП України.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила зобов`язати AT «Укрпошта» в особі Київської міської дирекції нарахувати та виплатити їй середній заробіток за затримку видачі трудової книжки у порядку ч.5 ст. 235 КЗпП України за період з 13 серпня 2020 року по 11 вересня 2020 року. 
Положення ч. 5 ст. 235 КЗпП України, у редакції на час звільнення позивачки, передбачали відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неможливості працевлаштував-ня.
Разом з цим, з рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2020 року, яке у вільному доступі у Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reestr.court.gov.ua/Review/92538163, справа 369/10274/20, вбачається, що звільнення ОСОБА_1 було визнано незаконним, її  поновлено на посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 серпня 2020 року по 29 жовтня 2020 року.
Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача.
Враховуючи, що період, протягом якого відповідач затримав видачу трудової книжки ОСОБА_1 , є тотожним періоду її вимушеного прогулу, за який судовим рішенням стягнений середній заробіток, стягнення повторної суми середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, є безпідставним.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки на підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції при ухваленні рішення повинен був застосувати норму ч. 5 ст. 235 КЗпП України та не приймати до уваги рішення у справі № 369/10274/20, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом було встановлено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу був стягнений на користь позивача, а задоволення даного позову призведе до виплати позивачці подвійного середнього заробітку за один і той же період, що не передбачено нормами 
діючого законодавства. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що звільнення ОСОБА_1 було визнано судом незаконним, вона поновлена на роботі з дня звільнення, отже вона не має статусу звільненого працівника, а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за ч. 5 ст. 235 КЗпП України не виникли. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Літвінова Олексія Віталійовича залишити без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                       Г.М. Кирилюк

                                                                                 Т.А. Семенюк