УХВАЛА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 лютого 2023 року
м. Київ
 
справа № 331/895/20
провадження № 61-591ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О.,                            Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2022 року та на постанову Запорізького апеляційного суду від 07 грудня 2022 року  в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування про виселення,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У березні 2020 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом та просила виселити ОСОБА_1 та неповнолітню ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
 
Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі ордера № 4448 від 23 вересня       1986 року право на користування квартирою АДРЕСА_1 отримала сім`я з трьох осіб: ОСОБА_4 (бабуся), ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
 
З 1994 року, після смерті бабусі ОСОБА_4 , зареєстрованими в квартирі залишились матір ОСОБА_5 та донька ОСОБА_3 , які не відмовлялись від права на користування квартирою та яка до її приватизації 22 вересня                         2008 року перебувала у комунальній власності територіальної громади в особі Запорізької міської ради.
У 2008 році, будучи незаконно позбавленими права на користування квартирою, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 внаслідок розгляду чисельних цивільних справ поновили та захистили через суд своє право на житло.
 
Указані обставини в розумінні статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають та підтверджуються такими судовими рішеннями: рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 березня 2008 року; заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2008 року (справа №2-1299/08); додатковим рішенням Жовтневого районного суду                       м. Запоріжжя від 09 червня 2008 року; рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2012 року (справа №22-ц-3554/12); рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2012 року (справа № 8/0808/25/2012 (2-1299/08), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року                (пр. №22-ц/778/3118/16), рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року (справа № 2/331/46/14, пр. № 331/5543/13-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від                          08 квітня 2015 року (пр. № 22-ц/778/1407/15).
 
Таким чином, внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу, посвідченого 30 січня 2009 року, припинено не тільки право власності відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на спірну квартиру, а й усі похідні від права власності права, у тому числі «право користування зазначеною квартирою».
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2015 року (№331/2874/15-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 лютого 2016 року та постановою Верховного Суду від 14 березня 2018 року, виселено ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з квартири                       АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з втратою останніми права користування зазначеним житловим приміщенням внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири, посвідченого 30 січня 2009 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу.
 
На підставі вказаного судового рішення відбулось скасування реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1                  ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 .
 
Під час розгляду вказаних цивільних справ установлено, що діючи недобросовісно, використовуючи правовстановлюючі документи, що втратили чинність, ОСОБА_7 незаконно 02 грудня 2015 року надав згоду на реєстрацію в квартирі своєї доньки ОСОБА_1 та неповнолітньої онуки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_3 зазначає, що реєстрація та проживання відповідачів ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 унеможливлює нормальне користування законними наймачами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 указаною квартирою.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 07 грудня 2022 року, позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 та неповнолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, який мотивував  рішення тим, що оскільки 02 грудня 2015 року ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу спірної квартири, який рішенням суду від 13 травня 2014 року визнано недійсним, надав згоду на реєстрацію в спірній квартирі своєї доньки ОСОБА_1 та неповнолітньої онуки ОСОБА_2 , тобто останні вселилися до спірної квартири без будь-яких правових підстав,ОСОБА_3 як законний користувач спірної квартири має право на захист свого права користування спірним майном шляхом усунення перешкод у його здійсненні через подання позову про виселення відповідачів із спірної квартири без надання іншого житла.
 
Суд першої інстанції зазначив, що неповнолітня ОСОБА_10 не була і не є членом сім`ї позивача ОСОБА_3 та користується разом із матір`ю                     ОСОБА_1 спірною квартирою без будь-яких законних підстав, самоправно, чим перешкоджає законному користувачу ОСОБА_3 проживати у вказаному житлі, а тому, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування про недоцільність виселення малолітньої ОСОБА_2 з спірної квартири. Крім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 283106844 від 05 листопада 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_11 мають у спільній сумісній власності житлове приміщення: квартиру АДРЕСА_2 .
 
09 січня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення.
 
Ураховуючи положення абзацу другого частини першої статті 390 ЦПК України, строк на касаційне оскарження ОСОБА_1 не пропустила, оскільки повний текст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції складений 09 грудня 2022 року.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, оскільки суди застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі № 6-709цс16, від 15 травня 2017 року в справі № 6-2931цс16 та постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 235/9835/15-ц, від 30 січня 2020 року в справі № 569/1478/18, від 10 лютого 2021 року в                                  справі № 502/922/18. Зазначає, що відповідачі не є тимчасовими жильцями/піднаймачами, не руйнують/псують систематично житлове приміщення та в цій справі не заявлено вимог про виселення з наданням іншого житлового приміщення чи кредитних вимог, а тому вони не можуть бути виселені, у тому числі без надання іншого житла. Крім цього, з позовом про виселення може звернутися лише територіальна громада в особі Запорізької міської ради, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, а не ОСОБА_3 . Указує, що в спірній квартирі разом із нею зареєстрована її неповнолітня донька ОСОБА_2 , іншого житла вони не мають, оскільки квартира, на наявність якої посилаються суди як на набуту у спільну сумісну власність під час шлюбу зі ОСОБА_11 , у дійсності належить ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , а не їй.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Суди встановили, що згідно з ордером № 4448 від 23 вересня 1986 року право на користування квартирою АДРЕСА_1 отримала сім`я з трьох осіб: ОСОБА_4 (бабуся), ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
 
З 1994 року, після смерті бабусі ОСОБА_4 , зареєстрованими в квартирі залишились матір ОСОБА_6 та донька ОСОБА_3 .
 
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2012 року в справі № 22-ц-3554/12 рішення Жовтневого районного суду від 24 березня 2008 року скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_13 до ОСОБА_5 ,                     ОСОБА_3 , третя особа КП «ВРЕЖО №2» у м. Запоріжжя про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 , відмовлено.
 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2016 року (справа № 8/0808/25/2012 (2-1299/08) рішення Жовтневого районного суду                                м. Запоріжжя від 01 листопада 2012 року, яким заяву ОСОБА_5 та                   ОСОБА_3 задоволено, скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2008 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду від 09 червня 2008 року, прийнято нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_13 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа КП «ВРЕЖО №2» у м. Запоріжжя про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , зміну договору найму та скасування реєстрації відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_3 у вказаній квартирі та про реєстрацію                            ОСОБА_13 у вказаному житловому приміщенні, відмовлено. 
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року (справа № 331/5543/13-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08 квітня 2015 року:
          задоволено позов ОСОБА_5 , ОСОБА_3 до ОСОБА_13 ,      ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради, треті особи: міське комунальне підприємство «Основаніє», територіальна громада в особі Запорізької міської ради, міський нотаріальний архів м. Запоріжжя про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності;
         відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи: Жовтнева районна адміністрація Запорізької міської ради, міське комунальне підприємство «Основаніє», територіальна громада в особі Запорізької міської ради про визнання                        ОСОБА_5 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням; 
         визнано недійсними розпорядження голови Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради від 19 вересня 2008 pоку № 853-р «Про приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_3 »; свідоцтво «Про право власності на житло № НОМЕР_1 » від 22 вересня 2008 року, видане ОСОБА_13 згідно з розпорядженням голови Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради від 19 вересня 2008 pоку, № 853-р; договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між                    ОСОБА_13 та ОСОБА_7 за згодою дружини ОСОБА_8 , посвідчений 30 січня 2009 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю. П., без участі та без згоди зацікавлених осіб: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_7 на підставі вказаного договору купівлі-продажу, припинено.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2015 року (справа №331/2874/15-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 лютого 2016 року та постановою Верховного Суду від 14 березня 2018 року, виселено ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з втратою останніми права користування зазначеним житловим приміщенням внаслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, посвідченого 30 січня 2009 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю. П.
 
На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2015 року скасовано реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ,                       ОСОБА_8 .
 
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2016 року (справа №331/4153/16-ц), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року та постановою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до                         ОСОБА_3 , третя особа територіальна громада в особі Запорізької міської ради про визнання ОСОБА_3 особою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2019 року (справа № 331/3822/18), частково зміненим у мотивувальній частині постановою Запорізького апеляційного суду від 21 січня 2020 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 до Запорізької міської ради, треті особи: ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру за добросовісним набувачем.
 
Таким чином, ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_8 втратили право володіння, користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , яка була придбана ними як спільна сумісна власність подружжя.
 
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_7 , скасовано 01 вересня                      2015 року.
 
На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року поновлено право ОСОБА_3 та ОСОБА_5 як користувачів спірної квартири АДРЕСА_1 на підставі ордеру від                        23 вересня 1986 року № 4448 та припинено право відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на спільну сумісну власність подружжя у вигляді спірної квартири.
 
Відповідно до довідки № 507 від 25 лютого 2016 року ОСОБА_7 02 грудня 2015 року надав згоду на реєстрацію в спірній квартирі своєї доньки ОСОБА_1 та неповнолітньої онуки ОСОБА_2 .
 
Реєстрація вказаних осіб здійснена на підставі правовстановлюючого документа, а саме договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , згідно з яким подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 набули право власності на вказану квартиру та який, у подальшому, визнано судом недійсним.
 
Суди встановили, що станом на час розгляду цієї справи у спірній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_1 і неповнолітня ОСОБА_2 , які нею користуються (проживають у ній, зберігають у спірній квартирі особисті речі тощо), та які від звільнення спірної квартири у добровільному порядку ухиляються, при цьому право користування у них на цю квартиру є похідним від права власності на цю квартиру ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
 
З припиненням права власності та користування спірною квартирою                      ОСОБА_7 та ОСОБА_8 припинилось право користування вказаною квартирою всіх членів сім`ї (родичів) останніх, у тому числі дочки ОСОБА_1 та неповнолітньої онуки ОСОБА_2 .
 
Суди встановили, що будь-яких правових підстав для проживання в спірній квартирі ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 немає.
 
У висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 24 вересня 2021 року № 1771/01-20/20.03-2144 зазначено, що згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 10 травня 2018 року малолітня ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_4 з 02 грудня                      2015 року та разом із матір'ю ОСОБА_1 проживає по теперішній час.
 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23 вересня 2021 року, відомості про право власності на нерухоме майно матері ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_2 відсутні.
 
Районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування, вважала недоцільним виселення малолітньої ОСОБА_2 з спірної квартири.
 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 283106844 від 05 листопада 2021 року, наданої представником позивачки на спростування висновку органу опіки про відсутність житла у ОСОБА_1 , остання під час перебування у зареєстрованому шлюбі зі                   ОСОБА_11 має у спільній сумісній власності житлове приміщення: квартиру АДРЕСА_2 .
 
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).
Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
 
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2020 року у справі № 630/588/17 (провадження № 61-40350св18) зробив висновок, що самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акта (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і таке інше не є самоуправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоправно зайняла житлове приміщення.
 
Установивши, що вселення відповідачів до спірної квартири відбулося зі згоди ОСОБА_7 , який станом на 02 грудня 2015 року (день реєстрації відповідачів у спірній квартирі) не мав жодних речових прав щодо вказаного нерухомого майна, суди зробили правильний висновок про можливість виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, що відповідає положенням частини третьої статті 116 ЖК України.
 
Посилання ОСОБА_1 на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі № 6-709цс16, від 15 травня                   2017 року в справі № 6-2931цс16 та постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 235/9835/15-ц, від 30 січня 2020 року в справі                                № 569/1478/18, від 10 лютого 2021 року в справі № 502/922/18 є необґрунтованими, оскільки вони зроблені у справах за інших фактичних обставин, зокрема, у них не встановлено самовільне зайняття відповідачем житлового приміщення.
 
Доводи касаційної скарги про те, що з позовом про виселення може звернутися лише територіальна громада в особі Запорізької міської ради, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, а не ОСОБА_3 , не заслуговують на увагу, оскільки в пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна». Оскільки ОСОБА_3 є законним користувачем спірного житлового приміщення на підставі ордеру № 4448 від 23 вересня 1986 року, то є належним суб`єктом звернення до суду з позовом про виселення.
 
Правильним є висновок апеляційного суду про те, що додане до апеляційної скарги свідоцтво про право власності від 20 листопада 2008 року не спростовує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від                            05 листопада 2021 року про те, що ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_11 набула у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_2 , тобто, має інше житло. Доводи касаційної скарги про відсутність у неї та її неповнолітньої доньки іншого житла такого висновку суду не спростовують. 
 
Аналіз змісту касаційної скарги та постанови апеляційного суду свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції  переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 липня                  2022 року та на постанову Запорізького апеляційного суду від 07 грудня                     2022 року   відмовити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                             Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                        І. О. Дундар
 
                                                                                                                        М. М. Русинчук