ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року	Львів	Справа № 380/15029/22 пров. № А/857/308/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

 судді-доповідача                              Іщук Л. П.,
 суддів                                                  Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року,  ухвалене головуючою суддею Клименко О.М. у м. Львові, у справі № 380/15029/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області    про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо перерахунку та виплати йому з 01 квітня 2019 року пенсії на підставі довідки від 21 жовтня 2021 року № 10231 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії станом на 05 березня 2019 року, виданої ІНФОРМАЦІЯ_1 , з обмеженням пенсії максимальним розміром; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок і виплату йому пенсії з 01 квітня 2019 року, виходячи із розміру 90% грошового забезпечення, зазначеного у довідці від 21 жовтня 2021 року № 10231 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії станом на 05 березня 2019 року, виданої ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснивши виплату перерахованого загального розміру пенсійних виплат без обмеження пенсії максимальним розміром; встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області подати звіт про його виконання у встановлений судом термін, з моменту набрання рішенням законної сили.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року позов задоволено частково: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо обмеження пенсії ОСОБА_1 при здійсненні її перерахунку з 01 квітня 2019 року максимальним розміром; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії з 01 квітня 2019 року, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 90% суми грошового забезпечення, зазначеного в довідці ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21 жовтня 2021 року № 10231 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , без обмеження пенсії максимальним розміром, з урахуванням раніше виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У встановленні судового контролю за виконанням судового рішення  відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку в частині задоволення позову, вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, а також не досліджено обставини, що мають значення для справи.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 січня 2022 року у справі № 380/22288/21 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснило перерахунок його пенсії з 01 квітня 2019 року на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 21 жовтня 2021 року № 10231, виготовленої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що нормами  Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», які неконституційними не визнавались, передбачено обмеження пенсії максимальним розміром, для осіб, яким пенсія призначена на підставі норм  Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Тому відповідач правомірно застосував ці норми при призначенні пенсії позивачу та обмежив її розмір десятьма прожитковими мінімумами доходів громадян. З врахуванням наведеного вважає, що будь- яких порушень з боку пенсійного органу щодо проведення перерахунку пенсії позивача не відбулося.
Просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та відмовити в задоволенні позову повністю. 
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену з 08 вересня 2005 року відповідно до  Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  у розмірі 90% грошового забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 380/3280/21 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання здійснити перерахунок і виплату пенсії задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо зменшення відсоткового визначення розміру пенсії ОСОБА_1 з 90% сум грошового забезпечення до 70% сум грошового забезпечення. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 з 01 січня 2018 року відповідно до  статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб», у порядку і розмірах визначених  постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 90% сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 січня 2022 року у справі № 380/22288/21 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови здійснити ОСОБА_1 перерахунок, нарахування та виплату пенсії відповідно до  Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  з 01 квітня 2019 року відповідно до довідки про перерахунок пенсії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21 жовтня 2021 року № 10231. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 01 квітня 2019 року ОСОБА_1 перерахунок, нарахування та виплату пенсії відповідно до  Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  відповідно до довідки про перерахунок пенсії ІНФОРМАЦІЯ_2 21 жовтня 2021 року № 10231, за документами, що є у пенсійній справі, урахуванням усіх видів грошового забезпечення. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.
На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 січня 2022 року у справі № 380/22288/21 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснило перерахунок пенсії позивача з 01 квітня 2019 року на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 21 жовтня 2021 року № 10231, виготовленої ІНФОРМАЦІЯ_1 , із зазначених у такій довідці сум основних та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що підтверджується Перерахунком пенсії за вислугу років позивача (пенсійна справа № ХВ58377  Міноборони) та Розрахунком на доплату (виплату, утримання) пенсії за пенсійною справою № ХВ58377  Міноборони.
Основний розмір пенсії після проведеного перерахунку становить 70% грошового забезпечення (вислуга років  32), а її виплату обмежено десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.
Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо обмеження розміру його пенсії, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що застосовані до позивача обмеження є протиправними, оскільки у даному спорі застосуванню підлягають норми   Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ  з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016, а не норми Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VI, який набрав чинності 01 жовтня 2011 року.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позову, відтак, у відповідності до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Так, спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, є, зокрема, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі Закон № 2262-ХІІ).
Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.2011 (далі - 3668-VI), максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Законом № 3668-VI внесено зміни у ч. 7 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 (далі - № 2262-XII), яку викладено в такій редакції, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини цього Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016.
Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI.
Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.
Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.
При цьому положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Тобто, наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
При цьому, суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону № 3668-VI.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції, на переконання суду апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку про те, що до спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016, № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI.
Аналогічні правові висновки щодо застосування вищенаведених правових норм викладено у постанові Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 400/2085/19.
Щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату основного розміру пенсії, виходячи з відсоткового значення основного розміру пенсії 90% сум грошового забезпечення, то суд апеляційної інстанції вказує таке.
Питання обмеження пенсії позивача 70-ма процентами сум грошового забезпечення при здійсненні її перерахунку, вже було предметом судового розгляду у справі № 380/3280/21. Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у вказаній справі визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо зменшення відсоткового визначення розміру пенсії ОСОБА_1 з 90% сум грошового забезпечення до 70% сум грошового забезпечення.
Отже, право позивача на перерахунок та виплату основного розміру пенсії, виходячи з відсоткового значення основного розміру пенсії 90% сум грошового забезпечення є беззаперечним та таке право підтверджено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року у справі №380/3280/21.
З огляду на вказане, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області є протиправними, оскільки вчинені всупереч приписам частини другої  статті 19 Конституції України.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2    ст. 6 КАС України    суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а    ст.17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”    передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування немає.
З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України  розподіл судових витрат судом не змінюється.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 380/15029/22 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
       судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар