ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       07 березня 2023 року                   м. Чернівці                Справа № 715/1650/22

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,
секретар: Собчук І.Ю.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Чагорська сільська рада Чернівецького району Чернівецького району,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна інспекція архітектури та містобудування України, 
при розгляді справи за апеляційною скаргою Державної інспекції архітектури та містобудування України на заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 серпня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Григорчака Ю.П., дата виготовлення повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:
       У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чагорської сільської ради Чернівецького району, третя особа: Державна інспекція архітектури та містобудування України (далі по тексту – ДІАМ України), - про визнання права власності на самочинно збудований гараж-майстерню літ. «А» загальною площею 313,3 м.кв., що розташований по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог вказував, що 20.09.2021 року ним придбано земельну ділянку площею 0,1141 га, кадастровий номер 7321087900:01:003:2460, цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства».
Надалі, рішенням 10 сесії VIII скликання Чагорської сільської ради від 23.12.2021 року №213-10/2021 «Про затвердження Детальних планів території житлової, громадської та комерційної забудови в населених пунктах Чагорської сільської ради» затверджено Детальний план території громадської забудови земельної ділянки площею 0,1141 га, кадастровий номер 7321087900:01:003:2460, цільове призначення якої «для ведення особистого селянського господарства» із подальшою зміною цільового призначення на «для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства 12.04», Провадження №22-ц/822/169/23

яка знаходиться по АДРЕСА_1 . 
Рішенням 12 сесії VIII скликання Чагорської сільської ради від 17.02.2022 року №244-12/2022 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок із зміною цільового призначення земель в населених пунктах Чагорської сільської ради» затверджено ОСОБА_1 проект землеустрою із зміною цільового призначення земельної ділянки із земель «для ведення особистого селянського господарства» на землі «для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства», площею 0,1141 га, кадастровий номер 7321087900:01:003:2460, яка знаходиться за межами с. Чагор Чернівецького району Чернівецької області; затверджено розрахунок втрат сільськогосподарського виробництва, які підлягають відшкодуванню у зв`язку із зміною цільового призначення даної земельної ділянки в сумі 30 944,23 грн та зобов`язано його сплатити вказану суму; змінено цільове призначення вищевказаної земельної ділянки та дозволено виготовлення правовстановлюючих документів на вище вказану земельну ділянку громадянам із зміною цільового призначення. 
На початку 2022 року на зазначеній земельній ділянці позивачем побудовано гараж-майстерню літ. «А», загальною площею 313,3 м.кв., що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Вказує, що в подальшому звернувся до ДІАМ України із заявою для надання дозволу на проведення будівельних робіт, однак отримав відмову у наданні права на виконання будівельних робіт щодо вказаного гаража-майстерні, що становить перешкоди у оформленні ним належним чином правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно. 
Наголошує, що спірне будівництво відповідає вимогам надійності і безпечної експлуатації, тобто будівельним нормам та стандартам, має 100% готовності, що підтверджується належними доказами.
За наведеного вище просив позовні вимоги задовольнити.
Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на гараж-майстерню літ. «А», загальною площею 313,3 кв.м., розташовану по АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням ДІАМ України подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що матеріали справи не містять, а суду не надано результатів експертизи проекту будівництва як доказу відсутності істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості, тому відсутні умови для визнання права власності на такий згідно рішення суду.
Наголошує, що позивачем не надано проектної та робочої документації, що є грубим порушенням вимог ст.26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».
       Стверджує, що Порядком про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ №461 від 13.04.2011 року, передбачено введення в експлуатацію на підставі рішення суду виключно об`єктів будівництва з незначним класом наслідків СС1, а об`єктів з середніми СС2 та значними СС3 наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному КМУ.
       Крім того, суд не звернув уваги, що ОСОБА_1 не звертався до органу ДАБК для введення об`єкта в експлуатацію у встановленому законом порядку, а одразу звернувся до суду, який, в свою чергу, замінив собою орган державної влади, які уповноважені на здійснення оформлення права власності, а лист роз`яснення на ім`я ОСОБА_1 не є відмовою у прийнятті в експлуатацію спірного приміщення.
       Також, доводить до відома суд апеляційної інстанції, що у ОСОБА_1 відсутні документи, які надають право на виконання будівельних робіт, так і тих, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.
       За наведеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд вказав, що ОСОБА_1 намагався вирішити питання щодо введення в експлуатацію об`єкта, проте дане питання було розглянуто компетентним органом – ДІАМ України та за наслідками розгляду поданих документів йому було в відмовлено, що свідчить про наявність спору про право. При цьому суд взяв до уваги те, що відмова ДІАМ України є правомірною та ґрунтується на нормах ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою КМУ від 13.04.2011 року №461, а тому прийшов до висновку, що визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є винятковим способом захисту цивільного права, однак в ході розгляду справи встановлено, що позивачем вживались всі засоби щодо позасудового врегулювання спору, проте такі виявились неефективними.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що рішення наведеним вимогам закону відповідає.
Вірно встановлені судом першої інстанції обставини набуття у власність ОСОБА_1 земельної ділянки 7321087900:01:003:2460 з цільовим призначенням «12.04 Для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства», на якій розміщений спірний об`єкт самочинного будівництва, сторонами визнається та не спростовується (а.с.32-33).
Згідно довідки №22.02/2022 від 22.02.2022 року ФОП Експерта-інженера з інвентаризації нерухомого майна вбачається, що нежитлова будівля (гараж майстерня) літ. А, загальною площею 313,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 перебуває в 100% готовності та придатна для її безпечної експлуатації (а.с.12).
Відповідно до технічного паспорта від 22 лютого 2022 року, виготовленого на ім`я ОСОБА_1 , по АДРЕСА_1 знаходиться гараж-майстерня літ. «А», загальною площею 313,3 кв.м. (а.с.13-19).
Звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта нежитлової будівлі гаража-майстерні по АДРЕСА_1 №58/2022 від 24.06.2022 року встановлена можливість її надійної та безпечної експлуатації, тобто відповідність будівельним нормам та стандартам, а також визначений клас наслідків відповідальності об`єкта «СС1» (а.с.25-28).
Згідно звернення ОСОБА_1 від 26.07.2022 року вбачається, що останній ініціював перед ДІАМ України прийняття в експлуатація самовільно збудованого спірного об`єкту, на що отримано лист №6141/04/13-22 від 05.08.2022 року, яким ОСОБА_1 роз`яснено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Зазначено, що механізм набуття права на виконання підготовчих та будівельних робіт визначений Порядком №466 затвердженим КМУ, а також вказано, що механізм прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту нерухомого майна визначений порядком №461 затвердженого КМУ (а.с.41-42) з роз`ясненням процедури оформлення дозвільних документів перед початком будівельних робіт.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
       Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч.2 ст.331 ЦК України).
Відповідно до ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються ст.376 цього Кодексу.
Згідно з ч.1-ч.3 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Крім того, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.
В силу ст.9 ЗУ «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (п.5 ч.5 ст.26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Відповідно до п.5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою КМУ від 13 квітня 2011 року №466, будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та: подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт – щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) та об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта; видачі замовнику дозволу на виконання будівельних робіт – щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля відповідно до ЗУ «Про оцінку впливу на довкілля».
Механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначено Порядком №461.
Абзацом 1 п.3 Порядку №461 передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Надання (реєстрація), повернення (відмова у видачі) чи скасування реєстрації документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, визначеними ст.7 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (абз.1 п.4 Порядку №461).
Відповідно до абз.1 п.10 Порядку №461 (далі по тексту – «Порядку») у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.
За приписами ст.6 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування. До уповноважених органів містобудування та архітектури належать органи, визначені у ст.13 ЗУ «Про архітектурну діяльність». До органів державного архітектурно-будівельного контролю належать: 1) структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій; 2) виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад. Органом державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. Примірне положення про органи державного архітектурно-будівельного контролю затверджується Кабінетом Міністрів України.
Абзацами першим, другим ч.1 ст.41 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що державний архітектурно-будівельний контроль – це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до ЗУ «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Державний архітектурно-будівельний контроль замовників будівництва, які є фізичними особами, здійснюється відповідно до ЗУ «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» з урахуванням особливостей правового статусу таких осіб. Порядок здійснення архітектурно-будівельного контролю визначається Кабінетом Міністрів України.
Державний архітектурно-будівельний нагляд – це сукупність заходів, спрямованих на дотримання уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі – об`єкти нагляду), вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час провадження ними містобудівної діяльності. Державний архітектурно-будівельний нагляд здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.1-2 ст.41-1 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Відповідно до ст.10 ЗУ «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюють органи державного архітектурно-будівельного контролю, визначені ст.6 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». Державний архітектурно-будівельний нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі.
До уповноважених органів містобудування та архітектури належать, крім інших, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури.
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст.170 ЦК України).
Частиною другою статті 36 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.
Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (частина восьма статті 39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проєкта (будівельного паспорта) або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 27 травня 2015 року в справі №6-159цс15 та від 02 грудня 2015 року в справі 6-1328цс15, підстав відступати від яких колегія суддів не вбачає.
В пункті 55 постанови від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанову від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 (пункти 6.31-6.33)).
Враховуючи те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів щодо дотримання позивачем визначеної чинним законодавством процедури перед початком будівництва на належній йому земельній ділянці, відведеної для цієї мети, спірний об`єкт є самочинним будівництвом, що також учасниками справи не заперечується.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо відсутності належного звернення ОСОБА_1 до компетентних органів з метою здачі об`єкта в експлуатацію, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Так, звернення ОСОБА_1 та відповідь ДІАМ України дійсно має інформативний характер і не підмінює собою відмову у видачі дозвільних документів на введення об`єкту в експлуатацію. Про те, зміст відповіді суперечить змісту звернення, за яким ОСОБА_1 повідомляв уповноважений орган про бажання ввести збудований без подання декларації про початок будівельних робіт (самочинний) об`єкт та отримання відповіді з метою судового захисту, а уповноважений на це орган роз`яснив останньому врегульовану актами процедуру, яка передує початку будівельних робіт, та порядок введення об`єктів в експлуатацію, будівництво яких було здійснено відповідно до вимог закону. Одночасно, розуміючи, що мова йде про самочинно збудований об`єкт, довів до відома про заборону експлуатації останнього.
       З наведеного вбачається, що орган, на який державною покладено обов`язок регулювати спірні відносини, формально розглянув звернення, не вглибився в порушене питання та замість того, щоби роз`яснити подальші дії ОСОБА_1 при наявності обставин здійснення самочинного будівництва без подання декларації про початок будівельних робіт та бажання судового захисту, - обмежився роз`ясненням законодавства, тобто не сприяв інформуванню досудової процедури можливості введення самочинно збудованого об`єкта в експлуатацію.
Також, суд апеляційної інстанції відзначає, що апелянт, який брав участі у справі в якості третьої особи, мав змогу подати суду відзив на позовну заяву, заперечувати щодо її задоволення, висловити свою думку з приводу спірних правовідносин, однак зазначеного не зробив, натомість, оскаржив рішення, обмежившись позицією, згідно якою позивач не дотримався процедури введення в експлуатацію шляхом подання декларації про готовність об`єкта, наперед знаючи, що йому буде відмовлено, оскільки указаний вище Порядок не передбачає введення в експлуатацію будівель, які збудовані самочинно.
Так, розглядаючи такого роду судові справи ЄСПЛ насамперед приймає до уваги не особисті інтереси майбутнього власника, в тому числі й власника самочинного будівництва, а зокрема баланс приватних інтересів та інтересів держави. В аспекті самочинного будівництва, важливим є не те, який саме закон порушено, а те, настільки це порушення є істотним для держави, а також те, наскільки санкція за це порушення є істотною для власника цього будівництва.
Такий баланс інтересів завжди лежить в основі «економічних» рішень ЄСПЛ.
Так, наприклад, при вирішенні судових справ щодо самочинного будівництва ЄСПЛ включає загалом й елемент провини держави. Зокрема, у справі Oneryildiz v.Turkey звертається увага, що саме держава винна у тому, що реалізуючи свої повноваження у сфері контролю за будівництвом, не припинила його, тим самим створила у забудовника ілюзію згоди з його діями і провокувала його продовжувати ці дії. 
Врегульованими нормами у питаннях права власності самочинного будівництва вина держави взагалі не розглядається. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України відсутність проекту або права на землю вважається самостійним критерієм для визнання будівництва самочинним. Однак, відповідно до ч.3 ст.37 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» наявність проекту і право на землю є необхідними для видачі дозволу на будівництво. ДІАМ України належним чином здійснюючи контроль за дотриманням ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» мала наділені законом повноваження виявити та припинити ОСОБА_1 самочинне будівництво, про те цього не зробила.
Отже, у цій справі доречним є з`ясування балансу інтересу та захисту прав як окремого індивідуума, так і держави в цілому. 
З наведеного колегія суддів доходить висновку, що приватноправові інтереси індивідуума мають перевагу над інтересами держави, за винятком порушених норм екології.
Колегія суддів виходячи з бездіяльності ДІАМ України під час самовільного будівництва спірного об`єкту, відсутності вичерпної відповіді з порушеного ОСОБА_1 перед нею питання, а також, що позиція державного органу зводиться до спонукання позивача повторно звернутися до суду за захистом порушеного права лише після формального дотримання процедур, вважає, що таке суперечить фундаментальному принципу верховенства права, який діє в Україні та визначений частиною першою ст.8 Конституції України. 
Крім того, відповідно до п.10 цього Порядку у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.
Отже, визнання в судовому порядку права власності на річ за загальним правилом є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення, що також спростовує доводи апелянта про спроби узаконення в судовому порядку об`єкту без прийняття його в експлуатацію, що в сукупності давало змогу суду задовольнити позовні вимоги.
З урахуванням зазначеного, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги правомірність висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної інспекції архітектури та містобудування України залишити без задоволення.
Заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 серпня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий                                Лисак І.Н.
Судді:                                        Височанська Н.К.
                                                       Перепелюк І.Б.