ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" березня 2023 р.           Справа№ 910/7272/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Андрієнка  В.В.
суддів:            Буравльова  С.І. 
          Шапрана  В.В. 
 
розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва"
на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2022 
у справі №910/7272/22 (суддя Котков О.В.)
за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" 
до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" 
про стягнення грошових коштів

УСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.12.2022 у справі №910/7272/22 позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" грошові кошти: основного боргу - 10 010,88 грн (десять тисяч десять гривень 88 копійок), 3% річних - 717,32 грн (сімсот сімнадцять гривень 32 копійки), інфляційної складової боргу - 1877,28 грн (одна тисяча вісімсот сімдесят сім гривень 28 копійок) та судовий збір - 2480,82 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят гривень 82 копійки). В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2022 у справі №910/7272/22 і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування своєї скарги відповідач зазначав, що судом першої інстанції при прийнятті рішення було неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Зокрема відповідач зазначав, що предметом позову є стягнення заборгованості за наданні послуги з централізованого опалення нежитлового приміщення площею 33,8 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку №48 по вул. Тургенєвській у м. Києві. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не перевірив належність відповідачу нежитлового приміщення зазначеного вище. Зокрема відповідач зазначав, що відповідно до Закону 2189, з 10 червня ліквідовано правовий інститут «балансового утримання», отже на переконання відповідача дане нежитлове приміщення не належить останньому, не перебуває у нього на будь-якому правовому титулі, а отже відповідач не споживає теплову енергію у даному приміщенні. На переконання відповідача матеріали справи не містять доказів передачі відповідачу приміщення у будинку №48 по вул. Тургенівська у м. Києві, а саме акту передачі чи іншого документу про прийняття-передачу приміщення.
Також, відповідач зазначав, що за приписами чинного законодавства вартість житлово-комунальної послуги з постачання теплової енергії ділиться щомісячно пропорційно опалюваній площі житлових та нежитлових приміщень, тобто скалковими розрахунку є опалювальна площа приміщення, в яке здійснюється теплопостачання, вартість/тариф одиниці поставленого теплоносія, кількість спожитої теплової енергії, саме до такого висновку дійшов суд апеляційної інстанції у справі №910/3612/22,  а зважаючи на неприналежність відповідачу даного спірного нежитлового приміщення площею 33.8 кв.м. у багатоквартирному житловому будинку №48, дана обставина унеможливлює здійснення розрахунку вартості теплопостачання у дане приміщення. Крім того, відповідач посилався на практику суду апеляційної інстанції у справах 910/21852/21 та №910/21858/21. Також відповідач звертав увагу суду, що нежитлове приміщення площею 33,8 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку житловому №48 з 23.12.2019 і до цього часу перебуває в оренді Громадської організації «За захист» інвалідів на підставі договору оренди №976/01 від 23.12.2019 і при цьому надав суду, як доказ договір №976/01 про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2022 апеляційну скаргу Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" у справі №910/7272/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрієнко В.В. (головуючий суддя), судді Буравльов С.І., Шапран В.В. 
Апеляційна скарга Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" подана безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.12.2022 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7272/22. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва"  на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2022 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/7272/22.
04.01.2023 на адресу суду надійшли матеріали справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2023 відкрито  апеляційне провадження у справі №910/7272/22 за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2022 у справі №910/7272/22. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
30.01.2023 на адресу суд від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив суд рішення Господарського суду м. Києва від 05.12.2022 у справі №910/7272/22 - залишити без змін, апеляційну скаргу КП «КЕРУЮЧА КОМПАНІЯ З ОБСЛУГОВУВАННЯ ЖИТЛОВОГО ФОНДУ ШЕВЧЕНКІВСЬКОГО РАЙОНУ М. КИЄВА» - залишити без задоволення.
В обґрунтування свого відзиву позивач зазначав наступне. Нежитлове приміщення яким користується відповідач у будинку №48 на вулиці Тургенєвська, в м. Києві являється частиною житлового будинку, який закріплено за Відповідачем на праві господарського відання та прийнято і перебуває на балансі Відповідача відповідно до Розпорядження від 09.02.2011 №80. Таким чином суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується, що нежитлове приміщення площею 33,8 кв.м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 48, закріплено за відповідачем на праві господарського відання та прийнято і перебуває на балансі відповідача. Указані вище обставини Відповідачем в суді першої інстанції не оспорювались.
Крім того, позивач звертав увагу суду, що відповідно до п. 2.2. Статуту Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», предметом діяльності Підприємства є утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та закріплений за Підприємством на праві господарського відання; виконання функцій балансоутримувача житлового та нежитлового фонду; управління нерухомим майном. З урахуванням вище викладеного, оскільки нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою м. Київ, вул. Тургенєвська, 48, площею - 33,8 кв.м. перебуває у відповідача на праві господарського відання, саме відповідач, як користувач та розпорядник нежитлового приміщення несе зобов`язання по оплаті за спожиту теплову енергію. Крім того, доказів того, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» не займає нежитлове приміщення, не являється балансоутримувачем (не перебуває у господарському віданні) Відповідачем не надано.
Також, позивач зазначав, що відповідачем до апеляційної скарги додано Договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №976/01 від 23.12.2019 відповідно до якого нежитлове приміщення за адресою м. Київ, вул. Тургенєвська, 48,13, площею - 33,8 м.кв. передано в оренду Громадській організації «За захист інвалідів». Цей договір не надавався до справи під час розгляду в суді першої інстанції.
Зазначаємо, що відсутність письмового договору про постачання теплової енергії не звільняє осіб, які використовували теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію.
Також, на переконання позивача підставою для виникнення у відповідача зобов`язань з оплати за отриману теплову енергію без укладення договору є, насамперед, факт надання відповідних послуг/постачання товарної продукції, а також доведення обсягу та вартості таких послуг належними та допустимими доказами, адже споживання теплової енергії не може бути безоплатним.
Щодо доказів, які підтверджують факт постачання на об`єкт споживача теплової енергії, а також її обсяг та вартість позивач зазначав, матеріали справи підтверджують, що у спірний період, Позивач поставив Відповідачу теплову енергію за адресою м. Київ, вул. Тургенєвська, 48 (особовий рахунок НОМЕР_1 ), що підтверджується Актом прийняття теплового вузла обліку; Актами про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи; Корінцями нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон; Відомостями реєстрації параметрів теплоспоживання, складених у відповідності із даними будинкового засобу обліку. Акт прийняття теплового вузла обліку та Акти про готовність вузла комерційного обліку підтверджують, що житловий будинок за адресою м. Київ, вул. Тургенєвська, 48 обладнаний комерційним приладом обліку, який опломбований та готовий до роботи. Нежитлове приміщення в житловому будинку, яке займає Відповідач окремим приладом обліку не обладнаний. Також, позивач зазначав, що в Актах про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи №110110/07/181, №1102112715, споживачем зазначено Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», з особовим рахунком 330966-08 (о/p на житловий будинок в цілому) та скріплені підписом відповідальної особи відповідача.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).
Належними є докази, на підставі яких можна установити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 270 ГПК України, у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Як убачається із матеріалів справи, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", КП "Київтеплоенерго" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго".
За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП "Київтеплоенерго" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.
Отже, з 01.05.2018 постачання теплової енергії здійснює КП "Київтеплоенерго".
Згідно з пунктом 2.2.1 Статуту позивача предметом діяльності підприємства є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії.
29.01.2021 позивач листом № 30/5/3/1234 від 27.01.2021 направив на адресу відповідача проект договору на постачання теплової енергії від 22.01.2021 № 330966-08, що підтверджується копіями фіскального чеку від 29.01.2021, накладної № 0103275498061 та описом вкладення у цінний лист від 29.01.2021 за № 0103275498061.
Додатком № 8 указаного проекту договору установлено, що об`єктом теплопостачання є нежитлове приміщення, площею 33,8 кв.м, розташоване за адресою: вул. Тургенєвська, 48.
Зі змісту договору № 3300966-08 на постачання теплової енергії від 22.01.2021 убачається, що предметом останнього є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії, на умовах передбачених цим договором.
При виконанні умов договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов`язуються керуватися тарифами, затвердженими у установленому порядку, Положенням про Держенергонагляд, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж (далі - Правил), нормативними актами з питань користування та розрахунків за енергоносії, чинним законодавством України (п. 2.1 договору).
Згідно з пп. 2.2.1. п. 2.2. договору теплопостачальна організація зобов`язується постачати теплову енергію на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону в кількості та в обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору.
Підпунктами 2.3.1., 2.3.2. пункту 2.3. договору на абонента покладено обов`язок: додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії; виконувати умови та порядок оплати в обсягах і терміни, які передбачені у додатку   № 4 до договору.
Додатком № 1 до договору передбачено, що теплопостачальна організація відпускає абоненту теплову енергію в гарячій воді у межах Q рік = 5,1 Гкал/рік з приєднаним тепловим навантаженням EQ = 0,0026 Гкал/годину, в тому числі: на опалення Qо = 0,0026 Гкал/годину (пп. 1.1. п. 1).
Згідно з п. 1 додатку № 3 до договору розрахунки з абонентом за відпущену теплову енергію проводяться згідно з тарифами на теплову енергію, затвердженими відповідним органом у установленому законодавством порядку, для КП "Київтеплоенерго" для опалення - 1351,62 грн/Гкал.
Додатком № 4 до договору визначено:
- абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує теплопостачальній організації вартість заявленої у договорі кількість теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або оформлює договір про заставу майна згідно з Законом України "Про заставу" як засіб гарантії сплати спожитої теплової енергії (пункт 2);
- абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в ЦОК за адресою: просп. Повітрофлотський, 58: акт звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акта звірки абонент повертає в ЦОК); акт приймання-передавання товарної продукції; рахунок-фактуру, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць, з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду (пункт 3);
- абоненту на суму боргу на початок кожного розрахункового періоду (місяця) теплопостачальною організацією нараховується пеня в розмірі 0,5% за кожний день, до моменту його повного погашення, але не більше обумовленої чинним законодавством України (пункт 7).
Додатком № 7 до договору визначено "Умови припинення постачання теплової енергії".
З матеріалів справи убачається, що відповідно до листа № 30/5/3/1234, який було направлено позивачем на адресу відповідача, позивачем було зазначено, що у разі не підписання та/або не повернення договору у встановлений ст. 181 ГК України строк, пропозиція позивача буде вважатись прийнятою в силу положень ч. 2 ст. 642 ЦК України.
Проте, відповідач на вищезазначений лист відповіді не надав, запропонований позивачем проект договору не погодив та не підписав, зауваження або пропозиції відносно змісту запропонованого правочину не надав, протокол розбіжностей до нього не склав.
Звертаючись із позовом, позивач зазначав що ним проводилося постачання теплової енергії до житлового будинку житловому будинку за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 48, що підтверджується корінцями нарядів на включення/відключення будинку в опалюваній період; обліковими картками; актами приймання-передавання товарної продукції за період з серпня 2019 року по грудень 2021 року.
У подальшому, позивачем було надіслано на адресу відповідача вимогу № 30/5/4/17970 від 17.11.2021 про сплату заборгованості за спожиту теплову енергію, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку від 17.11.2021. Указане відправлення було вручене адресату 22.11.2021, що підтверджується інформацією з сайту АТ "Укрпошта" у розділі "Трекінг відправлень", наданою позивачем.
Проте, відповідач на вищезазначену вимогу відповіді не надав.
Ураховуючи вищенаведені обставини, позивач звертаючись із позовом зазначав, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо оплати наданих послуг з постачання теплової енергії за період з серпня 2019 року по грудень 2021 року, унаслідок чого за Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" утворилась заборгованість у розмірі 10 010,88 грн.
Також, позивач просив суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 718,22 грн за період з 01.08.2019 по 31.12.2021 та інфляційну складову боргу у розмірі 1877,28 грн за період з 01.08.2019 по 31.12.2021.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України установлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не установлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як вже зазначалося судом вище, позивачем було надіслано відповідачу лист від 27.01.2021 № 30/5/3/1234 про укладення договору на постачання теплової енергії № 330966-08 від 22.01.2021 з проектом вказаного договору з додатками на 10 арк. в двох примірниках, що підтверджується накладною, описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку від 29.01.2021.
Однак, відповідач на вищезазначений лист відповіді не надав, запропонований позивачем проект договору не погодив та не підписав, зауваження або пропозиції відносно змісту запропонованого правочину не надав, протокол розбіжностей до нього не склав.
Згідно з частинами першою, другою статті 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідно до статті 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не установлено законом.
Особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні.
Акцептом визнається відповідь особи, якій адресована оферта, про її прийняття. Акцепт повинен бути повним і беззастережним. Мовчання за загальним правилом не є акцептом, якщо інше не випливає із закону, звичаю ділового обороту або з колишніх ділових відносин сторін. Мовчання можна вважати акцептом лише тоді, коли це прямо передбачено договором або законом.
Разом з тим, згідно зі статтею 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не установлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Виходячи з тлумачення пункту 2 статті 205 Цивільного кодексу України і пункту 2 статті 642 Цивільного кодексу України, можна зробити висновок, що укладення договору шляхом вчинення виключно конклюдентних дій або мовчання можливе, якщо для певного договору не передбачена обов`язкова письмова форма або якщо таке укладення договору передбачено законом.
Таким чином, договір на постачання теплової енергії є укладеним з моменту, коли споживач акцептував пропозицію офертанта повністю та без застережень або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення у договорі або законі не висловив заперечень проти договору (мовчання).
Отже, твердження відповідача стосовно того, що між сторонами відповідний договір про постачання теплової енергії не укладався спростуються викладеним вище.
Також, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. У разі якщо договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.
Також, суд звертає увагу, що відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/4239/16 від 21.08.2019, відсутність договору про постачання теплової енергії при підтвердженні факту її постачання не звільняє осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію, тому посилання скаржника, у своїй апеляційній скарзі на не укладання з позивачем договору на постачання теплової енергії та відсутності обов`яжу останнього здійснювати оплату наданих послуг, судом ваажаються безпідставними.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківської районної у м. Києві ради 19.02.2007 № 187, з метою вдосконалення системи управління житлово-комунальним господарством та ефективного використання комунального майна територіальної громади Шевченківського району міста Києва, вирішено утворити Комунальне підприємство "Керуюча дирекція" Шевченківської районної у м. Києві ради" (витяг з рішення міститься в матеріалах справи).
Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014 № 270/270 "Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва" (витяг з рішення міститься в матеріалах справи) вирішено:
- перейменувати Комунальне підприємство "Керуюча дирекція" Шевченківської районної у м. Києві ради" в Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" та віднести його до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації;
- передати Комунальному підприємству "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" житловий фонд, який був переданий до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, а також інше нерухоме та рухоме майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади Шевченківського районну міста Києва.
Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 "Про закріплення майна за Комунальним підприємством "Керуюча дирекція" Шевченківської районної у м. Києві ради", Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" здійснює господарське відання житлового, нежитлового фонду Шевченківського районну в міста Києва та обслуговування закріплених за ним житлових будинків.
З додатку до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 "Перелік майна, яке передане до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та закріплене за комунальним підприємством "Керуюча Дирекція" убачається, що за останнім під № 1109 закріплено нежилі приміщення загальною площею 172,90 кв.м.
Разом з тим, відповідно до рішення Київської міської ради від 09.10.2014 № 270 комунальне підприємство "Керуюча дирекція Шевченківського району" перейменовано в комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" та віднести його до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.
Оскільки відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 на баланс відповідачу переданий весь будинок - включно всі нежитлові приміщення в ньому, загальною площею 172,90 кв.м, то спірне приміщення, площа якого менша, а саме 33,8 кв.м, знаходиться на балансі відповідача.
Таким чином суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується, що нежитлове приміщення площею 33,8 кв.м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 48, закріплено за відповідачем на праві господарського відання та прийнято і перебуває на балансі відповідача.
Звертаючись із апеляційною скарго відповідач зазначав, що відповідно до Закону 2189, з 10 червня ліквідовано правовий інститут «балансового утримання», отже на переконання відповідача дане нежитлове приміщення не належить останньому, не перебуває у нього на будь-якому правовому титулі, а отже відповідач не споживає теплову енергію у даному приміщенні. З матеріалів справи слідує, що оскільки нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою м. Київ, вул. Тургенєвська, 48, площею - 33,8 кв.м. перебуває у відповідача на праві господарського відання, саме відповідач, як користувач та розпорядник нежитлового приміщення несе зобов`язання по оплаті за спожиту теплову енергію.
Також, відповідач зазначав,що на підставі розпорядження № 80 до підприємства передано житловий будинок, розміщений за адресою: вул. Тургенєвська/Павлівська, 48/13, інв. номер 06794, загальною площею 2328,00 кв.м, у тому числі, нежитлове приміщення площею 172,90 кв.м.
Натомість, нежитлове приміщення загальною площею 33,8 кв.м, зазначене у позові, та, на переконання позивача, розміщене у багатоквартирному будинку № 48, по вулиці Тургенєвській у місті Києві, до підприємства не передавалося, не обліковувалося ним як ідентифікований та виокремлений об`єкт нерухомості, а позивачем не надано доказів щодо приналежності зазначеного приміщення відповідачу у справі не знайшло свого підтвердження з огляду на наступне.
Так, у додатку до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 "Перелік майна, яке передане до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та закріплене за комунальним підприємством "Керуюча Дирекція" за останнім під № 1109 закріплено нежилі приміщення загальною площею 172,90 кв.м. під інвентарним № 06794 разом з тим під тим же інвентарним № 06794 указано загальну площу, яка становить 2328,00 кв.м.
Ураховуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що під інвентарним № 06794 знаходиться багатоквартирний будинок до якого входить загальна площа та нежитлова площа.
Отже, у відповідача на праві господарського відання перебуває зокрема нежитлове приміщення за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 48, окремий облік теплоспоживання відповідача пропорційно його опалюваній площі здійснюється за особовим рахунком № 390966-08.
Посилання відповідача у апеляційній скарзі на постанови практику суду апеляційної інстанції у справах 910/21852/21 та №910/21858/21 у даному випадку колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як слідує зі змісту обставин у наведених вище справах, суду не було надано доказів перебування спірних приміщень на балансі/праві господарського відання Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва". 
Постачання теплової енергії є видом житлово-комунальних послуг і на ці правовідносини розповсюджується Закон України "Про житлово-комунальні послуги".
Цим законом зокрема, передбачено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (ч. 2 п. 1 та 5 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").
Зазначені положення Закону України "Про житлово-комунальні послуги" свідчать про обов`язковість договору щодо житлово-комунальних послуг для споживача та не можливість споживача відмовитись від укладання договору (за виключенням у випадках встановлених законом та у порядку установленому законом), зокрема договору на постачання теплової енергії.
Статтею 5 Закону України "Про теплопостачання" визначено особливості відносин у сфері теплопостачання та передбачено, що регулювання відносин у сфері теплопостачання має особливості, визначені цим Законом.
Частиною 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" унормовано, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Системне тлумачення указаних норм свідчить, що на споживачів покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за постачання теплової енергії; а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору на постачання теплової енергії або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.
Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.
Судом установлено, що протягом місяця з дня отримання відповідачем проекту договору відповідач про свою відмову укласти договір на постачання теплової енергії чи про свою незгоду із умовами направленого договору до позивача у письмовому вигляді не направив, втім споживав надану позивачем теплову енергію, а тому відповідач вважається таким, що прийняв пропозицію позивача щодо укладення договору на постачання теплової енергії, положення якого відповідають типовому договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.
Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.
Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
В силу приписів ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не установлено законом або не випливає із суті відносин сторін (ч. 2 ст. 714 ЦК України).
Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не установлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 ст. 692 цього ж кодексу передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не установлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Отже, відносини між позивачем та відповідачем регулюються спеціальним законодавством у сфері енергопостачання, а саме Законом України "Про теплопостачання" та Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 (надалі - Правила).
Частинами 4, 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Пунктом 3 Правил передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.
Відповідно до п. 40 Правил споживач теплової енергії зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.
Відповідно до пункту 2 додатку № 4 до договору абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує теплопостачальній організації вартість заявленої у договорі кількість теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або оформлює договір про заставу майна згідно з Законом України "Про заставу" як засіб гарантії сплати спожитої теплової енергії.
Пунктом 3 цього ж додатку визначено, що абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в ЦОК за адресою: проспект Повітрофлотський, 58: акт звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акта звірки абонент повертає в ЦОК); акт приймання-передавання товарної продукції; рахунок-фактуру, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць, з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду.
Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Обсяг спожитоївідповідачем теплової енергії в ГКал., а також щомісячне нарахування по особовому рахунку відображені в облікових картках споживача за його обліковим записом: 330966-08, копії яких надані позивачем.
Судом ураховано, що питання прийняття облікових карток (табуляграм) в якості доказів у справах про стягнення заборгованості за договорами постачання (купівлі - продажу) теплової енергії у гарячій воді, у контексті їх оцінки судами, неодноразово вирішувалося у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 910/6652/17, від 12.07.2018 у справі № 910/6654/17, від 12.10.2018 у справі № 910/30728/15, від 03.09.2020 у справі № 910/17662/19).
Крім того, матеріали справи підтверджується, а судом установлено, що у спірний період з 08.2019 по 12.2021, позивач поставив відповідачу теплову енергію за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 48/13, що підтверджується Актом № 1102112715 прийняття теплового вузла обліку, Актом № 110110/07/181 про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи та Актом № 19/4162 про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи, які підтверджують, що житловий будинок за адресою м. Київ, вул. Тургенєвська, 48/13 обладнаний комерційним приладом обліку, який опломбований та готовий до роботи.
Колегія суддів зазначає, що Акт № 1102112715 прийняття теплового вузла обліку, Акт  № 110110/07/181 про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи та Акт № 19/4162 про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи підтверджують, що житловий будинок за адресою м. Київ, вул. Тургенєвська, 48/13 обладнаний комерційним приладом обліку, який опломбований та готовий до роботи.
Більше того, на підтвердження факту постачання теплової енергії до житлового будинку за спірний період у матеріалах справи містяться корінці нарядів на включення та відключення вказаного будинку в період опалювального сезону, в яких споживачем зазначено КП "ЦОС Шевченківського району".
Суд звертає увагу, що на підставі виданих корінців нарядів підключається весь будинок за указаною адресою в цілому. На окрему частину нежитлового приміщення, корінці нарядів не видаються, що кореспондується з вимогами закону, та в свою чергу спростовує зворотні доводи відповідача, які не ґрунтуються на вимогах закону.
Ураховуючи вищенаведені обставини суд дійшов висновку, що обставини включення та відключення будинку в період опалювального сезону за спірний період, та факт підключення/відключення до/від постачання теплової енергії всього будинку є доведеними.
Крім того судом також береться до уваги, що облікові картки, акти приймання-передавання товарної продукції, які наявні в матеріалах справи, з боку відповідача не підписані, проте пунктом 3 додатку № 4 до договору визначено, що абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в ЦОК за адресою: проспект Повітрофлотський, 58, акт звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акта звірки абонент повертає в ЦОК); акт приймання-передавання товарної продукції; рахунок-фактуру, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць, з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду.
Також, судом було ураховано, що пунктами 23-28 Правил визначено порядок проведення розрахунків за спожиту теплову енергію, а пунктом 40 Правил передбачено, що споживач теплової енергії зобов`язаний, зокрема, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил, відтак, факт споживання відповідачем протягом спірного періоду теплової енергії у визначеному обсязі є доведеним позивачем належними та допустимими доказами.
В свою чергу суд звертає увагу, що відповідач належними доказами не спростував факту надання йому послуг за період з серпня 2019 року по грудень 2021 року.
Згідно з пунктами 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Оскільки відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відключення від теплопостачання житлового будинку за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 48/13, а тому відповідач за умови споживання теплової енергії, має відшкодувати її вартість.
Також, матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем Комунальному підприємству виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії у розмірі 10  010,88 грн.
Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України установлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до п. 18 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" від 21.07.2005 № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не установлено інший строк.
Таким чином, з огляду на те, що у спірний період відповідач фактично споживав житлово-комунальні послуги, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був здійснювати оплату за спожиті послуги не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяцем, тож починаючи з 21 числа кожного місяця наступного за розрахунковим відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання.
Ураховуючи вищенаведені обставини колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 10 010,88 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, з матеріалів справи слідує, що у суді першої інстанції відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності. Розглянувши дану заяву суд дійшов наступного висновку.
Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).
Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як було установлено вище, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості з оплати спожитої теплової енергії за період з серпня 2019 року грудень 2021 року.
Позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом 10.08.2022.
Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-19" на всій території України було установлено карантин з 12.03.2020 по 22.05.2020.                
Дію карантину, установленого цією постановою, продовжено з 22 травня до 31 липня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500)
Дію карантину, установленого цією постановою, продовжено з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 9 грудня 2020 року № 1236)
Дію карантину, установленого цією постановою, продовжено з 19 грудня 2020 року до 31 травня 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 червня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2022 року № 630 дію карантину, установленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, продовжено до 31 серпня 2022 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2022 року № 928 дію карантину, установленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, продовжено до 31 грудня 2022 року.
Приписами п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
З огляду на те, що закінчення строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спірний період припало на період дії карантину, а отже строк позовної давності відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України продовжено, а отже, і не було пропущено позивачем при зверненні до суду.
Зі змісту позовної заяви також убачається, що позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 718,22 грн та інфляційної складової боргу у розмірі 1877,28 грн, розглянувши дані вимог суд установив наступне.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Статтею 611 Цивільного кодексу України установлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.
Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника установленої законом або договором відповідальності, зокрема, сплати пені.
В свою чергу, правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яку висловлено у постанові 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено розрахунок індексу інфляції не за окремі інтервали часу, а в цілому за весь період прострочення і якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи та не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення.
Отже, суд перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційної складової боргу, дійшов висновку, що він виконаний арифметично вірно, відтак, сума інфляційної складової боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, не виходячи за межі визначеного позивачем періоду, за розрахунком позивача, становить 1877,28 грн.
Крім того, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних, судом установлено, що загальна сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком суду, становить 717,32 грн, в іншій частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних в сумі 0,90 грн позивачу належить відмовити.
З урахуванням вищенаведених обставин можна дійти висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню про стягнення 12  605,48 грн, з них: основного боргу - 10 010,88 грн (десять тисяч десять гривень 88 копійок), 3% річних - 717,32 грн (сімсот сімнадцять гривень 32 копійки) та інфляційної складової боргу - 1877,28 грн (одна тисяча вісімсот сімдесят сім гривень 28 копійок). 
Стосовно доводів відповідача у апеляційній скарзі про те, нежитлове приміщення площею 33,8 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку житловому №48 з 23.12.2019 і до цього часу перебуває в оренді Громадської організації «За захист» інвалідів на підставі договору оренди №976/01 від 23.12.2019 і про наданий відповідачем договір №976/01 про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Звертаючись із апеляційною скаргою відповідач не надав суду обґрунтованих пояснень щодо того, що зазначені докази не могли бути подані у суді першої інстанції, а відповідно матеріали справи не містять даного договору. Крім того, зі змісту відзиву на позовну заяву, можна дійти висновку, що відповідач не зазначав вищезазначений договорів, як ту обставину, на яку від посилався як на підставу своїх вимог або заперечень. З урахуванням вищенаведеного не приймає договір №976/01 про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду у якості доказу.
Щодо доводів Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва", наведених у апеляційній скарзі, про невмотивованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, слід зазначити наступне.
Європейський суд з прав людини у справах "Руїс Торіха проти Іспанії", "Суомінен проти Фінляндії", "Гірвісаарі проти Фінляндії" неодноразово наголошував на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Зміст оскаржуваного судового рішення містить підстави та нормативне обґрунтування, з яких виходив суд, дійшовши висновків про часткове задоволення позову, тому твердження скаржника про їх невмотивованість є безпідставними. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2022  у справі №910/7272/22 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні. 
Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2022  у справі №910/7272/22 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.12.2022  у справі №910/7272/22 залишити без змін. 
3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва".
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. 
           
Головуючий суддя                                                            В.В. Андрієнко 

Судді                                                                                С.І. Буравльов

                                                                                В.В. Шапран