ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/6669/21  Номер провадження 22-ц/814/1201/23	Головуючий у 1-й інстанції Олійник О.О.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача        Триголова В.М.,
суддів:        Дорош А.І., Лобова О.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Ходаковського Юрія Васильовича на рішення Московського районного суду м.Харкова від 05 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та з урахуванням уточнень просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь борг за договором позики в сумі 3183 доларів США, проценти за користування коштами у розмірі 1118,80 доларів США, 3% річних у розмірі 120 доларів США та судовий збір в розмірі 1123 грн., посилаючись на те, що 14.03.2001 року між позивачем та подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_3 був укладений договір позики, за яким на придбання позичальникам житла позивачем було передано 4000 доларів США з строком повернення до 01.01.2020 року. 
Також умовою договору було те, що в разі неповернення боргу позивачу переходить у власність їх двокімнатна квартира. Договір позики був оформлений розпискою з підписами сторін та свідків. 
Придбана двокімнатна квартира по АДРЕСА_1 стала належати подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. З моменту підписання договору позики з боку подружжя ОСОБА_4 їй було передано 817 доларів США в рахунок погашення боргу; залишився борг у розмірі 3 183 долара США. 
За ініціативою подружжя між ними 20.02.2010 року був укладений договір довічного утримання, за яким позивачка зобов`язалась довічно доглядати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а їй у власність переходила їх двокімнатна квартира по АДРЕСА_1 . 
В 2014 році ОСОБА_3 померла, після її смерті спадкоємцем став її чоловік - ОСОБА_1 , який постійно проживав з нею у двокімнатній квартирі і проживає зараз, від спадщини не відмовлявся. 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання та передачі у його власність двокімнатної квартири по АДРЕСА_1 . З цього моменту ОСОБА_1 порушив умову договору, внаслідок чого позивач вважає, що мають застосовуватися положення передбачені Законом про договір позики.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.05.2020 року позов ОСОБА_1 був частково задоволений, договір довічного утримання в частині прав і обов`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний, а в решті позовних вимог відмовлено. Це рішення набрало чинності відповідно до постанови Харківського апеляційного суду від 18.03.2021 року. З урахуванням викладеного, позивачка просить задовольнити її вимоги в повному обсязі.
14 червня 2021 року, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Ходаковський Ю.В., не погоджуючись із заявленими до його довірителя вимогами, подав відзив на позов, в якому вказував, що згідно умов договору позики від 14.03.2001 року, укладеного у простій письмовій формі, відповідач та його померла дружина - ОСОБА_3 , взяли в борг у ОСОБА_2 4000,00 доларів США, які мали б повернути до січня 2020 року. 
Також вони домовились про те, що у разі неповернення суми боргу нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира, яка належить подружжю ОСОБА_4 , переходить у власність ОСОБА_2 . На виконання цієї умови відповідачем та його померлою дружиною 20 лютого 2010 року було укладено договір довічного утримання з ОСОБА_2 , відповідно до п. 1.1 якого їй передано у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а вона зобов`язується забезпечити їх доглядом довічно. 
Тобто, на виконання їхніх домовленостей, викладених у договорі позики, відповідач разом із дружиною передав у власність позивачці належну їм на праві спільної сумісної власності двокімнатну квартиру, замість обов`язку повернути суму коштів, заявлену до стягнення, у зв`язку із чим, вважає, зобов`язання за договором позики припиненими. Те, що договір довічного утримання укладався саме з метою припинення боргових зобов`язань за договором позики, підтверджується запереченнями ОСОБА_2 на позовну заяву по справі № 643/19879/19. 
Посилання позивачки на те, що відповідачем порушено умови договору позики з моменту пред`явлення його позову до неї про розірвання договору довічного утримання, на думку відповідача, не можуть прийматися до уваги, оскільки разом із припинення його зобов`язань та його померлої дружини щодо повернення боргу у ОСОБА_2 виник обов`язок їх утримувати відповідно до умов договору довічного утримання, який позивачкою не було виконано і договір розірвано в судовому порядку. Також слід врахувати ту обставину, що договір довічного утримання розірвано лише в належній відповідачу частки майна, а частка квартири його померлої дружини залишилась у власності позивачки. З урахуванням викладено, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.
23 червня 2021 року позивачем ОСОБА_2 була подана заява про зменшення розміру позовних вимог та їх уточнення, відповідно зі змісту якої просить постановити рішення, за яким стягнути з ОСОБА_1 борг у сумі 3183 доларів США, проценти за користування коштами у розмірі 1118,80 доларів США, 3% річних у розмірі 120 доларів США та судовий збір у розмірі 1123 грн.
Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 05 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 14.03.2001 року з ОСОБА_1 у сумі 3183 долари США, процентів за користування коштами у розмірі 1118,8 доларів США та 3 % річних у розмірі 120 доларів - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 14.03.2001 року у розмірі 3183 доларів США та 3% річних в розмірі 120 доларів США.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що рішення районного суду прийняте з порушенням норм матеріального права, без повного та всебічного дослідження судом обставин справи. 
В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Книги V « Зобов`язальне право».
Скаржник зазначає, що згідно ч.1,ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах встановлених договором або законом.
Так , в забезпечення виконання подружжям ОСОБА_4 зобов`язання по поверненню позики між сторонами було укладено договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_2 мала б утримувати подружжя ОСОБА_4 , а пунктом 1.1 вказаного договору передбачено , що їй передано у власність квартиру АДРЕСА_2 .
Після смерті ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 перейшла у власність ОСОБА_2 .
Проте, рішенням Московського районного суду м.Харкова від 27.05.2020 року по справі №643/19879/19 договір довічного утримання між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, відповідно , зобов`язання ОСОБА_1 виконане , адже в забезпечення повернення боргу був укладений договір довічного утримання. Відтак апелянт вказує, що він свій обов`язок по договору позики від 14 березня 2021 року виконав у повному обсязі.
ОСОБА_1 просить скасувати рішення Московського районного суду м.Харкова від 05 серпня 2021 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог приходить до слідуючого висновку.
14 березня 2001 року ОСОБА_2 передала у борг ОСОБА_3 та ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 4000,00 доларів США, які останні зобов`язувалися повернути до січня 2020 року, на підтвердження чого надано розписку, копія якої міститься в матеріалах справи.(а.с.9)
При цьому, у даній розписці ОСОБА_3 та ОСОБА_1 власноручно зазначили, що суму 4000, 00 доларів США вони отримали.
Більше того матеріалами справи підтверджується , що боржники виконували своє зобов`язання з повернення позики та станом на 05 листопада 2001 року повернули позивачу 817 доларів США.(а.с.9 зворот)
Дружина ОСОБА_1 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 . ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 по день її смерті , та прийняв спадщину після померлої.
У матеріалах справи також міститься довідка про склад сім`ї, відповідно до якої відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 13 ст. 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму  для  працездатних осіб, крім тих, які не  підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,  розглядаються  судом  апеляційної інстанції без  повідомлення  учасників справи. 
За положеннями ст.ст. 374-376 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення договірних правовідносин позики), позичальник повинен повернути позичальникові таку ж суму грошових коштів.
Відповідно до ст. 4 Прикінцевих та Перехідних положень щодо цивільних відносини, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України 2003 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли, або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Районним судом вірно встановлено , що спірні правовідносини виникли із договору позики , який є невиконаним боржниками.
За змістом ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частина 2 ст. 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Як визначено ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановленого договором.
Із матеріалів справи вбачається , що ОСОБА_1  прийняв спадщину після померлої дружини ОСОБА_3 .. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, ОСОБА_1 прийняв не тільки права померлої дружини, але також і її обов`язки, відповідно до ст. 1218 ЦК України, відтак і обов`язок щодо повернення боргу за договором позики від 14.03.2001 року.
Апелянт посилається на те, що зобов`язання виконане , адже в забезпечення належного виконання зобов`язання по поверненню подружжям ОСОБА_5 належних їй коштів було укладено договір довічного утримання , згідно якого після смерті ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на належне їм майно переходить до ОСОБА_2 ..Більше того апелянт зазначає, що після смерті ОСОБА_3 право власності на 1/ 2 квартири АДРЕСА_2 перейшло до ОСОБА_2 ( згідно договору довічного утримання) , а щодо апелянта, договір довічного утримання був розірваний в судовому порядку, а отже зобов`язання перед ОСОБА_2 виконане.
З огляду на що районний суд вірно зауважив , що зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на заміну цього зобов`язання.
Верховний Суд України у постанові від 13.03.2019р. по справі № 609/67/18, зазначив , що аналіз статті 604 ЦК України дозволяє стверджувати, що новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання.
До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); заміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим.
За відсутності посилання у договорі довічного утримання на намір сторін вчинити новацію , первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд із новим.
Відтак, у зв`язку із відсутністю посилань у договорі довічного утримання на домовленість про припинення боргового зобов`язання між сторонами , не можна вважати , що відбулася «домовленість про новацію».
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так , апелянтом на доведення відсутності обов`язку по поверненню коштів за договором позики здійснено посилання на рішення Московського районного суду м.Харкова від 27 травня 2020 року , яким договір довічного утримання частково розірваний, а отже і обов`язок ОСОБА_1 щодо повернення боргу відсутній, адже зазначений вище договір був укладений з метою забезпечення виконання свого обов`язку подружжям ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 з повернення позичених коштів.
Проте суд відхиляє вказаний аргумент апелянта , адже як зазначалось вище «домовленість про новацію» між сторонами у визначеному законом порядку не відбулась, а отже , розірвання договору довічного утримання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жодним чином не впливає на обов`язок ОСОБА_1 виконати своє боргове зобов`язання перед ОСОБА_2 що виникло з договору позики від 14 березня 2001 року.
Суду не надано належних доказів , які були б підставною вважати що зобов`язання ОСОБА_1 виконане.
Положення ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом (ст. 525 ЦК України).
Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Одночасно із цим заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
А отже судом першої інстанції вірно встановлено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц та від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.
Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність заборгованості у відповідача перед позивачем за договором позики у розмірі 3183 доларів США, відтак вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення вказаної заборгованості є обґрунтованими та законними, а також такими що підлягають задоволенню.
У зв`язку із чим , суд вважає , що задоволенню підлягає також і вимога ОСОБА_2 щодо стягнення 3% річних від простроченої суми.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
З матеріалів справи встановлено, що частина боргу за договором позики повернута (а.с.9 зворот) , так після часткового повернення боргу , сума що підлягає поверненню ОСОБА_2 ОСОБА_1 становить 3183 доларів США., відтак , із вказаної суми слід нараховувати 3% річних.
Так, як кінцевим строком виконання зобов`язання визначено січень 2020 року , відповідно прострочення повернення коштів варто рахувати з 01 січня 2020 року по 15 квітня 2021 року (469 днів) що складає 120 доларів США (3183 доларів США * 3% : 365 днів * 469 днів) .
Тож, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок районного суду , щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 3% річних за період з 01 січня 2020 року по 15 квітня 2021 року.
Отже, на підставі вищевикладеного судова колегія підстав для задоволення скарги не встановила, доводи представника відповідача наведені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, оскільки вони повністю спростовуються сукупністю наявних в матеріалах справи доказів , які були досліджені і оцінені судом апеляційної інстанції у відповідності з вимогами закону.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст.. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Ходаковського Юрія Васильовича - залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м.Харкова від 05 серпня 2021 року - залишити без змін.    
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді:                                         А.І. Дорош

                                                                О.А. Лобов