КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/11872/2022
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

           20 грудня 2022 року                                                                    місто Київ
                                                                                           справа №761/10357/22
                              
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді: Борисової О.В.
                                    суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                                 за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2022 року про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Аббасової Н.В., у справі за заявою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про забезпечення позову у справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дмух Богдан Леонідович про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію прав та припинення права власності,-
           В С Т А Н О В И В:
У червні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив: 
визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 липня 2021 року між         ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмух Б.Л. за №748;
скасувати рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на вказану квартиру та припинити її право власності на квартиру.
Одночасно із позовною заявою позивачем до суду подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив вжити заходи забезпечення позову шляхом:
накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (площею 172,8 кв.м), реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 1989537480000;
заборонити державним реєстраторам/нотаріусам проводити будь-які реєстраційні дії спрямовані на виникнення/зміну/припинення речових прав щодо квартири АДРЕСА_1              (площею 172,8 кв.м), реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 1989537480000.
Обгрунтовуючи вказану заяву позивач посилався на те, що  постановою Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/11027/18 стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,               ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 ,             ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що діяв як ліквідатор ПАТ «АБ «Укоопспілка» 76 929 136,71 грн. шкоди та стягнуто в рівних частинах з кожного 2 775 150 грн. судових витрат.
Вказував, що через два місяці після винесення постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/11027/18, а саме 23 липня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .
Вважає, що відповідачем ОСОБА_1 вчинено правочин, який свідчить про його ухилення від виконання ним своїх обов`язків перед Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, шляхом відчуження свого майна, на яке може бути звернуто стягнення.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2022 року заяву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про забезпечення позову задоволено частково.
Накладено арешт на квартиру  АДРЕСА_1 (площею 172,8 кв.м), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1989537480000.
В іншій частині заяву представника позивача залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив ухвалу скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.   
В обґрунтування вимог посилався на те, що заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову не обґрунтована жодними належними і допустимими доказами.
Вказував, що суд першої інстанції не зверну увагу на те, що позивач не був та не є стороною договору дарування, а тому його права не порушуються.
Зазначав, що позивачем не надано жодних доказів, що відповідач ОСОБА_3 як власник нерухомого майна або інші особи вчиняли/вчиняють дії щодо відчуження нерухомого майна/прав на нього.
Посилався на те, що позивачем не надано доказів, що нерухоме майно по договору дарування є єдиним майном за рахунок якого можливо задовольнити в майбутньому, уявні, абстрактні вимоги позивача.
Вважає, що заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову по даній справі зводиться до так званого виконання судового рішення у справі №910/11027/18.
Вказував, що вжитий захід забезпечення позову вплинув на право мирного володіння правомірно набутим відповідачем ОСОБА_3 нерухомим майном. При цьому ОСОБА_3 , як власник нерухомого майна, не має жодних зобов`язань перед позивачем.
19 грудня 2022 року від позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилався на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив ухвалу суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.  
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дмух Б.Л. у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 При цьому  при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку  обґрунтованості доводів  заявника  щодо необхідності  вжиття  відповідних  заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності  доводів заявника  щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним  заходом забезпечення позову  і предметом  позовної вимогти, зокрема, чи спроможний  такий захід  забезпечити  фактичне виконання  судового рішення в разі задоволення  позову; ймовірність  утруднення  виконання  або невиконання  рішення  в разі невжиття  таких заходів.  
Відповідно до положень п.п.1,2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.
Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити  порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,  в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання  чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно п.6 зазначеної постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.
Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію прав та припинення права власності.
Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що відповідачу по справі №910/11027/18   ОСОБА_1 було достеменно відомо про наявність судового спору та винесення Великою Палатою Верховного Суду 25 травня 2021 року постанови про стягнення, у тому числі, і з нього на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що діяв як ліквідатор ПАТ «АБ «Укоопспілка» 76 929 136,71 грн. шкоди та стягнення в рівних частинах з кожного 2 775 150 грн. судових витрат.
Вважає, що відчуження зареєстрованої за відповідачем   ОСОБА_1 23 липня 2021 року квартири за безкоштовним правочином (договором дарування) на користь своєї дружини  ОСОБА_3 свідчить про свідоме, умисне вчинення ним дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань, які виникли на підставі рішення суду у справі №910/11027/18.
Вказував, що оспорюваний договір дарування квартири суперечить вимогам Закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.
Порушуючи питання про забезпечення позову, позивач посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позовних вимог може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення. 
З огляду на те, що між сторонами виник спір щодо оспорювання дійсності договору дарування квартири АДРЕСА_1  від 23 липня 2021 року №748, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 1989537480000та одночасно позивачем заявляються вимоги про припинення за ОСОБА_3 право власності на вказану квартиру, суд  першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви  про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вказану квартиру.
Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.
На  час розгляду справи  існує  достатньо обґрунтоване припущення, що ОСОБА_3 , як новий власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Матеріали справи підтверджують існування між сторонами спору, а реєстрація за відповідачем ОСОБА_3 права власності на спірне майно свідчить про існування у останнього, як в одноособового власника, можливості вільно, на власний розсуд розпорядитись вищевказаним майном. 
Накладення арешту наспірну квартиру є співмірним із заявленими позовними вимогами.
Обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_3 ,оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитисяним.
Аналогічні висновки викладені у постанові  Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.
А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що вжитий захід забезпечення позову вплинув на право мирного володіння правомірно набутим відповідачем ОСОБА_3 нерухомим майном, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки цивільний процесуальний закон, а саме ст.ст.151-152 ЦПК України передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову зокрема шляхом накладення арешту на спірне майно, отже ухвала суду відповідає приписам Конституції України і діючому законодавству.
Право на мирне володіння майном, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним. 
В даному випадку втручання у право власності ОСОБА_3 у вигляді обмеження на відчуження спірного майна здійснене згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснене для захисту прав і свобод інших осіб, зокрема позивача. При цьому, відповідач ОСОБА_3 не позбавляється права володіння та користування спірним майном.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано жодних доказів, що відповідач ОСОБА_3 як власник нерухомого майна або інші особи вчиняли/вчиняють дії щодо відчуження нерухомого майна/прав на нього, колегія суддів відхиляє, оскільки обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру спрямований на запобігання відчуженню нерухомого майна, яке є предметом спору, а заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер.
Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову не обґрунтована жодними належними і допустимими доказами, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються обставинами справи, з яких вбачається, що спір у даній справі виник щодо оспорювання дійсності договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 23 липня 2021 року №748, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 1989537480000.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно є законним та обґрунтованим.
Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 21 грудня 2022 року.
 
Головуючий:
 
Судді: