ПОСТАНОВА                                                   
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2023 року
м. Київ
справа № 148/734/14-к 
провадження № 51-9606км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 червня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42013010000000069, за обвинуваченням    
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Торків Тульчинського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді штрафу в дохід держави в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
Скасовано заходи забезпечення кримінального провадження.
За встановлених судом та викладених у вироку обставин, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, обіймаючи посаду старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області, виконуючи свої службові обов`язки, відповідно до Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року (із змінами та доповненнями), був представником влади (ст. 1), переслідуючи мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, умисно, з корисливих мотивів, діючи за попередньою змовою з дільничним інспектором міліції Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_7 , вирок відносно якого набув законної сили, шляхом обману, незаконно заволодів грошовими коштами ОСОБА_8 в сумі 2000 грн, погрожуючи притягненням до кримінальної відповідальності та обіцяючи не складати протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 28 червня 2022 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено обвинуваченого ОСОБА_6 від покарання, призначеного вироком від 23 грудня 2015 року за ч. 2 ст. 190 КК у виді штрафу в дохід держави в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн, у зв`язку із закінченням строків давності.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, а кримінальне провадження щодо нього закрити. Даючи свою оцінку доказам у кримінальному провадженні, вважає вирок щодо нього незаконним і необґрунтованим, оскільки він ґрунтується на суперечливих показаннях потерпілого і свідків та недопустимих доказах, його винуватість поза розумним сумнівом не доведено. Стверджує про те, що суд незаконно послався на такі докази його винуватості, як витяг з кримінального провадження по ЄРДР, на письмову заяву ОСОБА_8 , на матеріали кримінального провадження в частині відібрання ним пояснень у свідків, на постанову про виділення матеріалів в окреме провадження. Вказує на фальсифікацію матеріалів кримінального провадження, а саме протоколу легалізації аудіозапису його розмови з  ОСОБА_8 від 13 лютого 2013 року. Зазначає, що апеляційний суд у порушення вимог ч. 3 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) повторно не дослідив докази, зазначені ним в апеляційній скарзі. Стверджує, що апеляційним судом не було виконано вказівок Верховного Суду, викладених в постановах від 22 листопада 2017 року та від 28 березня 2019 року щодо доводів його апеляційної скарги про недопустимість доказів обвинувачення. Вважає, що в його діях відсутня попередня змова з  ОСОБА_7 . Стверджує про порушення норм КПК апеляційним судом, оскільки прокурори брали участь у судових засіданнях за допомогою власних (службових) технічних засобів. Вважає всі докази у справі недопустимими з підстав проведення слідчих дій неуповноваженими в законному порядку слідчими, а також у зв`язку з відсутністю постанови про призначення слідчих. На думку засудженого, після визнання судами недопустимими доказами протоколу мічення та вручення коштів від 13 лютого 2013 року, звукозапису телефонної розмови між ним та ОСОБА_8 та запису його зустрічі з ОСОБА_7 суди повинні були застосувати концепцію «плодів отруєного дерева» до всіх інших доказів.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги засудженого.
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів провадження, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, ґрунтуються на детально наведених у вироку доказах, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив, правильно оцінив.
Зокрема, винуватість  ОСОБА_6 підтверджується наступними доказами:- 
- показаннями потерпілого ОСОБА_8 , із яких убачається, за яких обставин ОСОБА_6 вимагав від нього гроші за неповідомлення працівникам ДАІ про керування ним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Зазначив, що 1000 грн він передав особисто   ОСОБА_8 , а ще 1000 грн після неодноразових погроз ОСОБА_6 та працівника міліції на ім`я ОСОБА_9 передав ОСОБА_7 ;
- показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що її чоловік ОСОБА_8 повідомив їй, що він віддав 1000 грн ОСОБА_8 і сказав, що ще потрібно віддати стільки ж за те, щоб його відпустили. Після цього чоловік говорив, що ОСОБА_6 телефонував до нього і вимагав віддати гроші в сумі 1000 грн;
- показаннями свідка ОСОБА_7 про те, що  ОСОБА_6 передав йому кошти в розмірі 300 грн та повідомив, що це йому передав ОСОБА_8 і повинен передати ще 1400 грн за те, щоб не складати адміністративний протокол за ст. 130 КУпАП. До 10 лютого 2013 року він неодноразово зустрічався з ОСОБА_6 , який повідомив, що він телефонував до ОСОБА_8 щодо надання коштів, але останнній говорив, що грошей не має. Через декілька днів він зустрівся з ОСОБА_6 , який дав номер телефону ОСОБА_8 та попросив зателефонувати останньому з приводу повернення коштів, що він і зробив та отримав таку ж відповідь. 13 лютого 2013 року до нього зателефонував ОСОБА_6 та сказав, що приїде ОСОБА_8 . В цей день він зустрівся з ОСОБА_8 , який  передав йому 1000 грн та повідомив, що раніше він ОСОБА_6 передав 1000 грн. 
Ці показання є послідовними й підтверджуються матеріалами кримінального провадження, що були досліджені судом першої інстанції. Зокрема, даними заяви ОСОБА_8 про вчинення стосовно нього кримінального правопорушення (т. 2, а.к.п. 28); матеріалами кримінального провадження № 12012010310000266 за фактом крадіжки майна з кафе «Шашлична» СТ Зустріч, смт. Шпиків.
На думку колегії суддів, зазначені у справі докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх допустимості, а тому суди попередніх інстанцій правильно обґрунтували ними висновок про доведеність винуватості та правильно кваліфікували дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 190 КК. 
Довід засудженого, що в його діях відсутня попередня змова з  ОСОБА_7 не заслуговує на увагу, оскільки спростовується вище зазначеними доказами у справі, зокрема показаннями свідка ОСОБА_7  
Довід засудженого про необхідність визнання недопустимим доказом результатів негласної слідчої розшукової дії (далі - НСРД), а саме звукозапису телефонної розмови від 13 лютого 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , а також розмови між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у приміщенні відділення міліції смт. Шпиків при передачі коштів останньому, є безпідставними, оскільки ці докази визнані апеляційним судом недопустимими.
Твердження засудженого про те, що апеляційний суд у порушення вимог ч. 3 ст. 404 КПК повторно не дослідив докази, зазначені ним в апеляційній скарзі,  є необґрунтованими.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження,  під час апеляційного розгляду засуджений ОСОБА_6 заявляв клопотання про дослідження доказів, яке суд з урахуванням положень ч. 3 ст. 404 КПК правильно задовольнив частково, ухвалив допитати потерпілого  ОСОБА_8 та дослідити матеріалиНСРД. 
Твердження засудженого, що апеляційним судом не було виконано вказівок судів касаційної інстанції є безпідставними, оскільки, як убачається з ухвали цього суду, всі вказівки у попередніх рішеннях судів касаційної інстанції щодо оцінки доказів ним виконано.
Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 65, 50 КК і у скарзі засудженого не оспорюється.
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд відповідно до вимог ст. 419 КПК ретельно перевірив доводи в апеляційних скаргах прокурора і обвинуваченого ОСОБА_6 та  дав на них мотивовані відповіді. Зазначив, на яких підставах апеляційні скарги визнав необґрунтованими.  На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК суд правильно ухвалив звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від покарання.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Отже, з огляду на те, що не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень щодо ОСОБА_6 , касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 23 грудня 2015 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 червня 2022 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                   ОСОБА_3