ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року	Львів	Справа № 300/2836/22 пров. № А/857/14668/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                        Носа С. П.; 
суддів –                                                             Кухтея Р.В., Обрізка І.М.;
за участю секретаря судового засідання   –  Максим Х.Б.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року про закриття провадження в частині визнання неправомірним та скасування попередження про звільнення ОСОБА_1 у справі № 300/2836/22 (головуючий суддя Кафарський В.В., м. Івано-Франківськ) за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці Державної фіскальної служби України   про визнання протиправними та скасування рішень,-
                                                       ВСТАНОВИВ:
14 липня 2022 року ОСОБА_1 звернулася у Івано-Франківський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Івано-Франківської митниці ДФС в якому просила визнати протиправними та скасувати наказ Голови комісії з проведення реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС від 22.12.2021 року №15-к «Про виконання постанови суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 »; попередження Голови комісії з проведення реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 10.01.2021 року та наказ Голови комісії з проведення реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС від 14.02.2022 року №1-к «Про вивільнення ОСОБА_1 ».
В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує на те, що Голова комісії з реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС Сав`юк В.В. не мав належних прав для видання наказів №15-к «Про виконання постанови суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 » від 22.12.2021, «Про звільнення ОСОБА_1 » від 14.02.2022 №1-к, оскільки Івано-Франківська митниця ДФС на даний час не здійснює жодної діяльності у сфері митної справи та перебуває у стані припинення, а відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2011 №704 «Про затвердження порядку здійснення заходів пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади» голова комісії не має повноважень приймати рішення щодо скасування наказів та прийняття (поновлення) на роботу, чим порушив право Барановської на працю та не створив належних умов для виконання її посадових обов`язків, відповідно до ч. 2 та 4 ст. 43 Конституції України.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року закрито провадження у адміністративній справі ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці ДФС України про визнання протиправними і скасування рішень в частині визнання неправомірним та скасування попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 10.01.2021 року.
Не погоджуючись із прийнятою ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року, позивачка – ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій просить, скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в частині скасування попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 10.01.2021 року. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не досліджував докази у даній справі щодо правомірності видачі попередження про наступне вивільнення її, що стало підставою для подальшого звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ - центральний» Івано-Франківської митниці ДФС. ОСОБА_1 вважає, що трудовим законодавством України встановлено чіткий алгоритм дій при дотриманні процедури звільнення державного службовця, який передбачає видання декількох індивідуальних актів (що мають правові наслідки) – попередження про наступне звільнення; запропонування посади та наказ про звільнення, розгляд яких повинен відбуватися у своїй сукупності як загальна дія – звільнення державного службовця. Однак, судом першої інстанції вказані обставини не враховано, та помилково закрив провадження за адміністративним позовом ОСОБА_1 в частині визнання неправомірним та скасування попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 10.01.2021 року. З огляду на зазначені обставини, скаржник вважає, що наявні усі підстави для задоволення її апеляційної скарги.
Учасники справи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін з таких підстав.
Як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 01.08.2001 проходила державну службу в органах Державної митної служби, зокрема, з 06.02.2008 – в Івано-Франківської митниці.
Наказом Івано-Франківської митниці ДФС України від 04.12.2018 №603-к на підставі частини 2 статті 87 закону України «Про державну службу» з 21.06.2017 припинено державну службу ОСОБА_1 начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.0.04.2021 у справі №300/64/19 позов ОСОБА_1 до Івано-Франківської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу № 603-к від 04.12.2018, про поновлення на посаді, про стягнення заробітної плати за період з 21.06.2017 по 04.12.2018 в сумі 203830 грн., стягнення компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за 2018 рік в сумі 14942,46 грн., стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 05.12.2018 по 03.01.2019 в розмірі 11111,06 грн., стягнення компенсації за завдану моральну шкоду в сумі 80000 грн задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Івано-Франківської митниці ДФС від 04.12.2018 року за № 603-к «Про припинення державної служби». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 05.12.2018. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 в справі №300/64/19 апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на рішення   Івано-Франківського окружного адміністративного суду   від 20.04.2021 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано   рішення   Івано-Франківського окружного адміністративного суду   від 20.04.2021 у справі №300/64/19   у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді  начальника відділу митного оформлення № 1 митного поста “Івано-Франківськ-центральний” Івано-Франківської митниці ДФС з 05.12.2018 року. Ухвалено у вказаній частині нову постанову, якою поновлено ОСОБА_1   на посаді начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС   з 21.06.2017 року. У решті рішення суду залишено без змін.
Наказом голови комісії з проведення реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС «Про виконання постанови суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 » від 22.12.2021 №15-к позивача поновлено на посаді начальника відділу митного оформлення « 1 митного поста «Івано-Франківськ-центральний» Івано-Франківської митниці ДФС з 21.06.2017.Надалі на адресу позивача направлено попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 
13 січня 2022 року ОСОБА_1 отримала попередження про наступне вивільнення від 10.01.2021 року з посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ – центральний» Івано-Франківської митниці ДФС підписане головою комісії з проведення реорганізації Івано-Франківської ДФС ОСОБА_2 .
Наказом голови комісії з реорганізації Івано-Франківської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » від 14.02.2022 №1-к припинено державну службу та звільнено з 15.02.2022 ОСОБА_1 з посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ – центральний» Івано-Франківської митниці ДФС у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності штату державних службовців.
Не погоджуючись із наказами про поновлення та звільнення, а також з попередженням про наступне вивільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу митного оформлення №1 митного поста «Івано-Франківськ – центральний» Івано-Франківської митниці ДФС, позивачка звернулася із даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції при вирішенні даного спору дійшов до висновку, що попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а лише засвідчує факт повідомлення працівника із зазначенням дати його вручення (ознайомлення) та має на меті виключення можливості спору з приводу як самого факту попередження про наступне вивільнення, так і змісту такого повідомлення.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини 1 пунктів 1, 2 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:
1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;
2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Отже, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб саме у сфері публічно-правових відносин, тобто адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням владно-управлінських дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС індивідуальний акт – акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
З аналізу попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 10.01.2021, суд апеляційної інстанції встановив, що саме попередження не відповідає ознакам акту індивідуальної дії, оскільки само по собі не реалізує правові приписи (на відміну від наказу про звільнення), що унеможливлює застосування судового захисту в порядку пункту 2 частини 1 статті 5 КАС України.
Таке попередження не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій працівника та/або роботодавця; само по собі не породжує певних правових наслідків; його результати не мають обов`язкового характеру для учасників трудових правовідносин; воно не може створювати нових правових норм чи доповнювати нормативне регулювання.
Водночас слід зауважити, що розгляд питання правомірності вручення попередження про наступне вивільнення без аналізу дотримання з боку роботодавця всієї сукупності трудових гарантій не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, що не відповідає завданням адміністративного судочинства.
При цьому саме по собі попередження про наступне вивільнення не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги, спрямовані на фактичне визнання його неправомірним, так само як і вимоги щодо його скасування не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Юридичним фактом, який тягне за собою правові наслідки, може бути лише звільнення позивачки та таким, що впливає на її трудові права чи порушує передбачені законом гарантії та за наслідком якого виникає право звернення до суду з адміністративним позовом про скасування наказу про звільнення.
У рішенні від 20.02.2019 у справі №522/3665/17 Верховний Суд зазначив, що у разі встановлення обставин, що свідчать про очевидну відсутність законного інтересу (матеріально-правової заінтересованості), адміністративний суд не має юрисдикції для розгляду справи і відмовляє у відкритті адміністративного провадження. Якщо ж очевидних ознак відсутності матеріально-правової зацікавленості на стадії відкриття провадження не встановлено, суд, за наявності інших законних передумов, відкриває провадження. Якщо очевидні ознаки відсутності матеріально-правової зацікавленості виявлені після відкриття провадження, суд має право закрити провадження. При цьому, у вказаному рішенні зазначено, що оскільки йдеться про обмеження доступу до судочинства, очевидність відсутності у позивача законного інтересу повинна бути поза межами обґрунтованого сумніву. Якщо такий сумнів є, він повинен тлумачитися на користь позивача, а отже у цьому випадку суд повинен розглянути справу по суті. Це питання повинно вирішуватися, насамперед, судом першої інстанції, який має широку дискрецію.
Так, Верховним Судом у постановах від 20.02.2019 у справі №522/3665/17, від 05.08.2019 у справі №522/18588/17, від 11.07.2019 №826/14642/15 сформовано висновок, що заінтересованість особи повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а лише засвідчує факт повідомлення працівника із зазначенням дати його вручення (ознайомлення) та має на меті виключення можливості спору з приводу як самого факту попередження про наступне вивільнення, так і змісту такого повідомлення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивачки не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.
Керуючись статтями 229 ч. 4, 241, 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                     ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року про закриття провадження в частині визнання неправомірним та скасування попередження про звільнення ОСОБА_1 у справі № 300/2836/22 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Повне судове рішення складено 26 грудня 2022 року.