Постанова
Іменем України                           
                              
22 лютого 2023 року         
м. Київ                                              
                                                                                                   
справа № 686/18606/21
провадження № 61-11733св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерного банку «Укргазбанк»,                       
відповідач - ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , 
третя особа - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на постанову Хмельницького апеляційного суду від 08 листопада 2022 року 
у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В., 
та додаткову постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., 
Спірідонової Т. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2021 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк», банк) в особі Хмельницької обласної дирекції звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє 
у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлення способу реалізації предмета іпотеки та виселення з житлового приміщення.
Позов мотивовано тим, що 01 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала у кредит грошові кошти у розмірі 40 000 дол. США, на строк до 29серпня 2028 року, 
зі сплатою 15 %річних за користування коштами. 
Відповідно до пункту2.1 кредитного договору забезпеченням кредиту виступило належне на праві власності     ОСОБА_1  нерухоме майно, а саме: однокімнатна квартира   АДРЕСА_1 , загальною площею 30,1 кв. м, житловою площею 15,9 кв. м, кухня -6,3 кв. м, ванна2,5 кв. м, коридор -4,2 кв. м, кладова -0,4 кв. м та балкон -0,8 кв. м, на  
 АДРЕСА_2 . 
01вересня 2008 року між банком та    ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за яким остання передала зазначену квартиру 
в іпотеку банку. 
У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором, рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 березня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість 
за кредитом у розмірі 46 063,97 дол. США, 14 817,40 грн та 1820,00 грн судових витрат. 
Вказане судове рішення набрало законної сили 17 серпня 2011 року, проте ОСОБА_1 його не виконує.
Під час здійснення виконавчого провадження банку стало відомо про реєстрацію у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, трьох осіб, 
а саме ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_2 та малолітнього 
ОСОБА_3 , хоча згоди на реєстрацію та користування спірною квартирою зазначеними особами іпотекодержатель не надавав. 
29 квітня 2021 року відповідачу направлено вимоги про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_1 разом 
з неповнолітнім ОСОБА_2 та малолітнім ОСОБА_3 за адресою: 
        АДРЕСА_3 та запропоновано 
добровільно звільнити протягом 30 днів вказанежитлове приміщення та знятися з реєстрації.
Зазначену досудову вимогу відповідач не виконала, заборгованість 
не погасила, у зв`язку з чим вона разом з дітьмипідлягають примусовому виселенню з квартири без надання іншого житла. 
Посилаючись на вказані обставини, ПАТ АБ «Укргазбанк» просилосуд: звернути стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру    
     АДРЕСА_4 , що належить  ОСОБА_1 
на праві власності,в рахунок задоволення грошових вимог банку за кредитним договором від 01 вересня 2008 року в загальній сумі 
111 624,85 дол. США та 2 772307,61 грн, встановивши спосіб реалізації предметау іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, визначеною в межах виконавчого провадження, а також виселити з квартири    
     АДРЕСА_4 ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 . 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 травня 2022 року у складі судді Стефанишина С. Л. позов 
ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено. 
Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором 
від 01 вересня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Сорокатюк Н. А., а саме на нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , що належить іпотекодавцю на праві власності, в рахунок задоволення грошових вимог 
ПАТ АБ «Укргазбанк» за кредитним договором від 01 вересня 2008 року 
у загальній сумі 111 624,85 дол. США та 2 772 307,61 грн. 
Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки, шляхом продажу 
на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, 
за початковою ціною, визначеною в межах виконавчого провадження. 
Виселено з однокімнатної квартири 
АДРЕСА_4 ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_2 
та малолітнього ОСОБА_3 . 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Оскільки у відповідача наявна непогашена заборгованість, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість висновків про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, визначеною в межах виконавчого провадження.
Задовольняючи позовні вимоги банку про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконала досудової вимоги іпотекодержателя про виселення з іпотечного майна, заборгованість 
за кредитом не погашає, будь-яких дозволів користуватись та реєструватись 
у квартирі АБ «Укргазбанк» не надавав, добровільно не звільнили житлове приміщення, а тому підлягають виселенню в судовому порядку. 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 08 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 04 травня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та малолітнього 
ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлення способу реалізації предмета іпотеки та виселення з житлового приміщення відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Додатковою постановою Хмельницького апеляційного суду від 21 листопада 2022 року  стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк»  на користь  ОСОБА_1   
6 810,00 грн судових витрат зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що пунктом 7.10 договору іпотеки сторони погодили, що строк позовної давності (крім вимог про стягнення неустойки) за цим договором становить три роки відповідно до чинного законодавства України. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки.
Перебіг позовної давності за вимогами банку був перерваний поданням 
у вересні 2010 року до суду позовної заяви до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 березня 2011 року з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 46 063,97 дол. США та 14 817,40 грн.  
З дати звернення банку до суду з вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором перервалася позовна давність 
та її перебіг почався спочатку з 15 березня 2011 року, та, відповідно, сплив 
15 березня 2014 року, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову за наявності обставин, які вказують на обґрунтованість позовних вимог, про що також зазначила відповідач у поданій заяві про перегляд заочного рішення, на що суд першої інстанції уваги не звернув.
Апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки за спливом строку позовної давності. 
Разом з тим зазначив, що така відмова не свідчить про відсутність відповідної заборгованості та припинення основного зобов`язання та зобов`язання із забезпечення основного зобов`язання. Оскільки строк дії іпотечного договору сторонами не встановлено, а основне зобов`язання не припинилося, позаяк виконавче провадження щодо стягнення суми кредиту з ОСОБА_1 не виконане, банк не позбавлений права звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку та на підставах, передбачених пунктом 6.3 іпотечного договору, без звернення до суду з відповідним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що укладеним іпотечним договором сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому положення договору не містять умови та порядок виселення іпотекодавця з наданого в іпотеку будинку у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.
Правових підстав і обставин для виселення відповідачів з квартири, 
яка є предметом іпотеки, без надання іншого житла позивач не навів.
Установивши, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана ОСОБА_1 у власність не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців зі спірної квартири без надання їм іншого житлового приміщення.
Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що відмовляючи 
у задоволенні позову банку, не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат, а отже, сплачена відповідачем сума судового збору у розмірі 
6 810,00 грн за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача на її користь.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2022 року ПАТ АБ «Укргазбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати прийняту апеляційним судом постанову та залишити в силі заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 травня 2022 року. Також просив скасувати додаткову постанову апеляційного суду про розподіл судових витрат. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.
У січні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень, заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме застосування судами норм матеріального права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладениху постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17.
В обґрунтування касаційної скарги послався на те, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до ухвалення ним рішення. Проте у справі судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення за відсутності відповідача, в суді першої інстанції про застосування строку позовної давності відповідач не заявляла, а отже, застосування апеляційним судом строку позовної давності до вимог банку з власної ініціативи є необґрунтованим. 
Апеляційний суд не врахував, що застосування позовної давності у будь-якому випадку може бути лише після закінчення строку дії кредитного договору або повернення кредиту. У пункті 1.1 кредитного договору встановлено, що кредит надається до 29 серпня 2028 року. 
Також заявник посилається на те, що апеляційний суд неправильно застосував положення статті 109 Житлового кодексу України, оскільки висновки, з яких він виходив і які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15, стосуються відносин власника майна, членів його сім`ї та осіб, які на законних підставах мають право користуватися житлом і не мають іншого житла. Ці правовідносини і фактичні обставини є відмінними від тих, що існують у справі, яка переглядається.  
На момент передачі спірної квартири в іпотеку банку та до 21 травня 2009 року відповідач та її діти були зареєстровані в квартирі 
АДРЕСА_6 . Отже, реєстрація відповідача, 
її дітей та користування ними спірним житлом без відповідної згоди іпотекодержателя є порушенням прав іпотекодержателя. Дії відповідача щодо реєстрації у спірній квартирі та користування житлом її дітьми 
є недобросовісними і спрямовані лише на те, щоб уникнути реалізації квартири, на яку звертається стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
З огляду на неправомірність дій відповідача  щодо вселення у спірну квартиру, наявність у неї іншого об`єкта житлової нерухомості, яким вона та її діти мають право  користуватись, є підстави для її виселення з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки вона в результаті виселення не стає безхатченком і у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом, 
а тому відсутні підстави вважати, що на неї буде покладено надмірний тягар. 
В обґрунтування касаційної скарги щодо додаткової постанови апеляційного суду заявник послався на те, що під час вирішення спору по суті апеляційний суд вирішив питання щодо розподілу судових витрат, тому підстави для ухвалення додаткового судового рішення з цього питання були відсутні.  
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У поданому до Верховного Суду відзиві ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 заперечує проти доводів касаційної скарги 
ПАТ АБ «Укргазбанк» та просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
01 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (назву якого змінено на ПАТ АБ «Укргазбанк») 
та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 40 000 дол. США строком до 29 серпня 2028 року, 
зі сплатою 15 % річних за користування коштами. 
Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору забезпеченням за кредитом виступило нерухоме майно - однокімнатна квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 30,1 кв. м, житловою площею 15,9 кв. м, кухня - 6,3 кв. м, ванна кімната - 2,5 кв. м, 
коридор 4,2 кв. м, кладова - 0,4 кв. м, та балкон - 0,8 кв. м.
01 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 30,1 кв м, яка була набута ОСОБА_1 у власність на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 13 травня 
2004 року.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 15 березня 2011 року, у зв`язку з невиконанням зобов`язань ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у розмірі 46 063,97 дол. США, 14 817,40 грн
та 1820,00 грн судових витрат. 
Стягнута заборгованість складалася з: простроченої заборгованості 
за кредитом у розмірі 2688 дол. США, строкової заборгованості за кредитом 
у розмірі 36 976,00 дол. США, простроченої заборгованості за процентами 
у розмірі 6 399,97 дол. США, пені за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 4656,82, пені за несвоєчасну сплату процентів - 10 817,40 грн.
Рішення набрало законної сили 17 серпня 2011 року, його виконання проводиться Першим ВДВС у місті Хмельницькому Центрально-Західного МРУМЮ (м. Хмельницький) у межах виконавчого провадження № 61931123.
29 квітня 2021 року ПАБ АБ «Укргазбанк» направив вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстрації  ОСОБА_1 разом знеповнолітнім  ОСОБА_2 та малолітнім ОСОБА_3  за адресою:  АДРЕСА_3 , та запропоновано добровільно звільнити квартиру протягом 30 днів та знятися з реєстраційного обліку. 
Вказана вимога була повернута банку поштовим відділенням за закінченням терміну зберігання. 
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. 
Касаційна скарга ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, 
а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання - 
це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 
ЦК України).
Одним з видів порушення зобов`язання є невиконання зобов`язання 
в обумовлений сторонами строк.
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається 
у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим  Законом. 
Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. 
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки 
у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.
Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, 
про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, 
що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).
Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.
Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. 
Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.
Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Умови кредитного договору про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не означає, що цим договором установлено строк його припинення 
у розумінні статті 251 ЦК України.
У справі, яка переглядається, установлено, що укладеним іпотечним договором сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до пункту 6.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у таких випадках: якщо у момент настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу за кредитом) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені кредитним договором строки; 
якщо у 2-денний строк після загибелі, пошкодження чи втрати предмета іпотеки іпотекодавець не здійснить його заміну відповідно до пункту 3.3.3 цього договору; порушення іпотекодавцем обов`язків за цим та/або кредитним договором та невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором; якщо інша, ніж іпотекодержатель, особа набула право стягнення на предмет іпотеки.
Звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін (пункт 6.3 договору іпотеки).
У пункті 7.10 договору іпотеки сторони погодили, що строк позовної давності (крім вимог про стягнення неустойки) за цим договором становить три роки відповідно до чинного законодавства України. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки.
Перебіг позовної давності за вимогами банку був перерваний поданням 
у вересні 2010 року до суду позовної заяви до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 15 березня 2011 року з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором від 01 вересня 2008 року у розмірі 
46 063,97 дол. США та 14 817,40 грн. До цієї заборгованості входила 
як прострочена, так і поточна заборгованість за тілом кредиту.
Тобто цим судовим рішенням стягнуто заборгованість за кредитом у повному обсязі як прострочену, так і поточну, що свідчить про зміну строку виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла 
і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Установивши, що з дати звернення банку до суду з вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором перервався строк позовної давності та його перебіг почався спочатку з 15 березня 2011 року, 
та, відповідно, сплив 15 березня 2014 року, проте банк звернувся до суду 
з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у серпні 2021 року, 
суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову 
у задоволенні цих вимог за пропуском строку позовної давності.
Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника у касаційній скарзі про безпідставне застосування апеляційним судом наслідків спливу строку позовної даності з власної ініціативи за відсутності відповідної заяви сторони у справі, поданої суду першої інстанції, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14 зробила висновок, що якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, 
це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.
Вирішуючи питання щодо позовної давності, суд апеляційної інстанції врахував, що суд першої інстанції ухвалив у справі заочне рішення, відповідач не була присутня під час розгляду справи, а про застосування позовної давності заявила у заяві про перегляд заочного рішення і у задоволенні заяви про перегляд відмовлено. За таких обставин апеляційний суд не був позбавлений процесуальної можливості застосувати наслідки пропуску строку позовної давності на стадії апеляційного розгляду справи. 
Висновки апеляційного суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідача з іпотечної квартири без надання іншого житла є обґрунтованими з огляду на таке. 
Частиною другою статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, 
що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано 
в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла. 
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК України.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, 
яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові             від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження                           № 14-317цс18), а також у правовому висновку, викладеному Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові                       від 10 жовтня 2019 року в справі № 295/4514/16-ц (провадження                             № 61-29115сво18).
Установивши, що в іпотеку банку передано квартиру, яка була набута 
ОСОБА_1 у власність не за рахунок отриманих кредитних коштів, 
а на підставі договору дарування до укладення кредитного договору, 
суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для виселення відповідача та членів її сім`ї із спірної квартири без надання іншого житла. Правових підстав і обставин для виселення відповідача з іпотечної квартири без надання іншого житла позивач не навів, наявність у неї у власності іншого житла не довів. При цьому положення іпотечного договору не містять умов та порядку виселення іпотекодавця з наданої в іпотеку квартири, а у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку відмовлено. Також матеріали справи не містять доказів, що банк реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, зокрема на підставі відповідного застереження у договорі. 
У справі, яка переглядається, апеляційний суд розглянув справу в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та дав належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу статті 400               ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Також колегія суддів не вбачає підстав для скасування додаткової постанови Хмельницького апеляційного суду від 21 листопада 2022 року про розподіл судових витрат, оскільки з банку на користь відповідача стягнуто судовий збір, сплачений нею за подання апеляційної скарги та який документально підтверджений. 
Щодо судових витрат                      
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» залишити без задоволення.
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 08 листопада 2022 року та додаткову постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 листопада 
2022 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                             Г. В. Коломієць
 
                                                                                                             Р. А. Лідовець