Справа № 127/22275/21
Провадження № 22-ц/801/59/2023
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року	Справа № 127/22275/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Панасюка О.С., Якименко М.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою в її інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на рішення Вінницького міського  суду Вінницької області від  04  жовтня 2022  року, ухвалене суддею Медяною Ю.В., в  цивільній справі за позовом  ОСОБА_1  в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2  до ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей  Вінницької міської  ради,  приватний нотаріус  Вінницького міського  нотаріального округу  Лукашенко Володимир  Борисович,  про визнання  недійсними договорів  купівлі-продажу  та про  скасування записів про реєстрацію права власності,
встановив:
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 та згідно заяви про зміну предмету позову просила:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , укладеного 15 червня 2021 року між ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за № 4322, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б.; 
- визнати недійсним  договір купівлі-продажу  земельної ділянки,  кадастровий номер  0510136600:02:009:0087, розташованої за  адресою АДРЕСА_1 , укладеного 15 червня 2021 року між ОСОБА_4 ,  який діє  в інтересах  ОСОБА_1   та ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за № 4323, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б.; 
- скасувати запис про реєстрацію права власності 42518254 від 15 червня 2021 року, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58766011 від 15 червня 2021 року, відповідно до якого зареєстровано право приватної власності на вказаний вище житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 211,2 кв.м., житлова площа 97,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкту 21790905101) за фізичною особою ОСОБА_3 ; 
- скасувати запис про реєстрацію права власності 42518320 від 15 червня 2021 року, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58766011 від 15 червня 2021 року, відповідно до якого зареєстровано право приватної власності на вказану вище земельну ділянку, кадастровий номер 0510136600:02:009:0087, площею 0,0505 га (реєстраційний номер об`єкту 2374059705101) за фізичною особою ОСОБА_3 .
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 23.07.2010 між нею та відповідачем ОСОБА_4 було укладено шлюб, який розірвано 22.11.2017 за рішенням суду. У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_2 ..
Не дивлячись на припинення шлюбних відносин, між сторонами збереглись приязні та довірливі відносини. ОСОБА_4 допомагав позивачу вирішувати побутові питання, безперешкодно спілкувався з дитиною.
Згодом позивач ОСОБА_1 вирішила придбати для себе та доньки житло. Відповідач ОСОБА_4 допомагав позивачу при огляді потенційних варіантів житла та в подальшому при оформленні договору купівлі-продажу спірного будинку.
На момент придбання будинку ОСОБА_1 беззаперечно довіряла своєму колишньому чоловіку та батьку їхньої спільної дитини, була впевнена в його порядності та щирості, тому 10.03.2020 видала довіреність на ім`я ОСОБА_4 
12.03.2020 було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 придбала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за 1 442 300 грн. Оскільки земельна ділянка, на якій розташовано придбаний будинок не була належним чином оформлена, ОСОБА_4 запевнив, що допоможе їй в оформленні усіх потрібних документів.
У травні 2021 ОСОБА_4 повідомив позивачу, що для реєстрації права власності на земельну ділянку їй потрібно надати державному реєстратору оригінал договору купівлі-продажу будинку. Оскільки позивач довіряла ОСОБА_4 , вона надала йому відповідні документи.
16.06.2021 ОСОБА_4 приїхав за місцем проживання позивача та її доньки, за адресою: АДРЕСА_1 , та повідомив, що вона вже не є власницею даного будинку і їй з дитиною слід збирати речі.
В цей же день позивач звернулась до приватного нотаріуса Лукашенко В.Б., який повідомив, що дійсно ОСОБА_4 15.06.2021, діючи від її імені на підставі довіреності від 10.03.2020, відчужив належне їй майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку.
16.06.2020 ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про скасування довіреності.
Позивач вказує, що згідно договорів купівлі-продажу будинок та земельна ділянка були продані за нижчою ціною, ніж було куплено позивачем. Жодних грошових коштів за продане майно позивач не отримала. Крім того, покупцем у вказаних договорах купівлі продажу будинку та земельної ділянки виступає ОСОБА_3 , який є батьком теперішньої дружини ОСОБА_4 .
З огляду на вищевказане, позивач вважає, що договори купівлі-продажу землі та будинку слід визнати недійсними, оскільки вони були вчинені внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , наміру відчужувати майно позивачка не мала, грошових коштів від продажу не отримувала. Вважає, що ОСОБА_4 діяв всупереч її інтересів.
Одночасно позивач наголошує, що своїми діями ОСОБА_4 порушив права малолітньої дитини ОСОБА_2 , що проживала у вказаному будинку.
Рішенням Вінницького міського  суду Вінницької області від  04  жовтня 2022  року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовну заяву задовольнити.
У скарзі ОСОБА_1 зазначає, що судом не було взято до уваги, що позивачка не мала наміру відчужувати житловий будинок та земельну ділянку, оскільки до ріелторів з цього приводу не зверталася, оголошення про продаж належного їй нерухомого майна не розміщувала. Договір укладено на невигідних для продавця умовах, що залишено судом поза увагою. Коштів від продажу нерухомого майна вона не отримувала, і такі на її банківський рахунок не надходили. Покупець є батьком теперішньої дружини відповідача, що також вказує на недійсність договорів та їх вчинення за попередньою змовою ОСОБА_4 з покупцем ОСОБА_3 з метою позбавлення позивачки належного їй майна. Суд не звернув увагу на той факт, що вона з дитиною за місцем реєстрації не проживають, а фактично проживали в спірному будинку. Оспорювані договори порушують право її малолітньої доньки на житло.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_4 та ОСОБА_3 просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У судове засідання, призначене на 31.01.2023, учасники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.  Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
31.01.2023 на електронну адресу суду від представника відповідачів – адвоката Люлика Р.І. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням в м. Києві на розгляді іншої справи.
Також 31.01.2023 від представника позивача – адвоката Пунько І.В. надійшла заява, в якій вона просила розгляд справи здійснювати у її відсутність. Апеляційну скаргу підтримує, просить її задовольнити.
Представник Служби у справах дітей у заяві від 17.01.2023 просив розгляд апеляційної скарги здійснювати у відсутність третьої особи, при прийнятті судових рішень просив врахувати та захистити майнові права та інтереси малолітньої дитини.
Апеляційний суд, враховуючи, що дата судового засідання була погоджена сторонами у попередньому судовому засіданні, зважаючи за заяву представника позивача та третьої особи про розгляд справи у їх відсутність, вважає, що підстави для задоволення клопотання представника відповідачів та відкладення розгляду справи відсутні, і неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до наступних висновків: 
що продаж будинку за ціною нижче ринкової не свідчить про перевищення представником своїх повноважень; 
відсутність оголошення про продаж будинку не підтверджує відсутність волі власника на продаж;
твердження про не отримання позивачем коштів від відчуження спірного будинку спростовується умовами самого договору, а виписка по картковому рахунку позивача, в якій не зафіксовано факту надходження коштів від продажу, не є достатнім доказом у справі; 
позивачем не було доведено, що укладенням договорів порушуються права малолітньої дитини;
позивачем не надано доказів, що в діях представника був умисел щодо зловмисної домовленості з ОСОБА_3 , і внаслідок такої домовленості оспорювані договори укладені на умовах, які не відповідають волі довірителя, а умови договору є невигідними для довірителя; 
про недоведеність причинного зв`язку між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками;
що факт родинних відносин між представником продавця та покупцем, сам по собі, не означає наявність зловмисної домовленості; 
довіреність, яка позивачем була видана добровільно, на момент укладення спірних договорів була дійсною, і її дія не припинялась.
Колегія суддів, дослідивши усі докази, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, а також заперечення відповідача, дійшов висновку, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив обставини справи, а деякі факти, згадані в позові, не проаналізував та не надав їм оцінку.
Так, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_5 ) з 23 липня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 листопада 2017 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 в шлюбі в ОСОБА_4 та ОСОБА_1 народилася дочка ОСОБА_2 .
10.03.2020 ОСОБА_1 видала довіреність на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б., зареєстровану в реєстрі за №2039. 
У довіреності вказано, що ОСОБА_1 , крім іншого, вповноважує ОСОБА_4 на представництво, в тому числі з питань придбання на її ім`я, відчуження, здачі в оренду, передачу у заставу з метою забезпечення її зобов`язань, прийняття в дар, а також вчинення будь-яких дій щодо належного їй нерухомого та рухомого майна, з правом прописки (постановки на облік) та виписки (зняття з обліку) будь-яких осіб, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд; реєструвати право власності, отримувати, набувати належне їй майно, цінні папери, включаючи грошові суми, соціальні виплати, будь-які документи, розпоряджатися належними їй рахунками, коштами та цінними паперами, укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру.
12.03.2020 укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б., зареєстрований в реєстрі за №2094. Згідно вказаного договору, ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_1 , покупець, по довіреності якої діє представник ОСОБА_4 - представник покупця, уклали договір, відповідно до якого продавець передав у власність - продав покупцю, а покупець прийняв у власність - купив житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , загальною площею 211,2 кв.м., житлова площа – 97,6 кв.м. 
Продаж будинку вчинено за 1 442 300 грн.
Право власності ОСОБА_1 на вказаний вище будинок було зареєстровано 12.03.2020, запис про право власності №35902200, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №203856026 від 12.03.2020.
Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0505 га, кадастровий № 0510136600:02:009:0087, було зареєстровано 01.06.2020, запис про право власності № 42266344, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №260142363 від 06.06.2021.
15.06.2021 між ОСОБА_1 , продавцем, по довіреності якої діє представник ОСОБА_4 – представник продавця, та ОСОБА_3 , покупцем, укладено договір купівлі-продажу будинку. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б., зареєстрований в реєстрі за №4322. Відповідно до вказаного договору, продавець предав у власність - продав покуцю, а покупець прийняв у власність - купив житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . 
Продаж будинку вчинено за 850 000 грн.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №288457348 від 04.12.2021, право власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , загальною площею 211,2 кв.м., житлова площа – 97,6 кв.м було зареєстровано 15.06.2021, запис про право власності №42518254 (а.с.117-118 т.1).
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.06.2021, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б., зареєстрованого в реєстрі за №4323, ОСОБА_1 , продавець, по довіреності якої діє представник ОСОБА_4 - представник продавця, та ОСОБА_3 , покупець, уклали договір про те, що продавець передав у власність - продав, а покупець прийняв у власність - купив земельну ділянку площею 0,0505 га, кадастровий №0510136600:02:009:0087 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Продаж земельної ділянки вчинено за 91 000 грн. 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0505 га, кадастровий №0510136600:02:009:0087, зареєстровано 15.06.2021, запис про право власності №42518320.
16.06.2021 ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. заяву про скасування довіреності на розпорядження майном, посвідчену 10.03.2020 за №2039. Згідно витягу про реєстрацію в єдиному реєстрі довіреностей від 16.06.2021 припинено вказану довіреність.
Позивач просила визнати спірні договори недійсними на підставі ст. 232 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
За змістом зазначеної правової норми необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.
Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажав (або свідомо допускав) настання негативних наслідків для довірителя. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову, - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на вчинення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Зазначене відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом у постановах від 07 серпня 2019 року у справі №753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі №638/2324/14-ц та від 04 листопада 2020 року у справі №370/2309/18.
Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Суд розглядає справи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом (ст. 13 ЦПК України)
Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач стверджувала, що будинок був проданий за низькою, не ринковою ціною, за значно меншу ціну, ніж він був придбаний раніше. Земельна ділянка була продана по заниженій ціні, не за ринковою ціною.
На підтвердження цього позивач надала звіт про оцінку нерухомого майна, виконаного ФОП ОСОБА_7 , в якому вказано, що ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,0505 га, кадастровий №0510136600:02:009:0087 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд становить 3 288 756 грн без ПДВ на дату оцінки, тобто на 22.07.2022.
На підтвердження відсутності волі позивача на відчуження будинку і землі позивач надала відповідь на її запит до ТОВ «Інтернет-реклама РІА» №17/01/2022-1 від 17.01.2022, відповідно до якої оголошення про продаж будинку та/або земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 на сайті DOM.RIA виявлено не було.
На підтвердження того факту, що позивач кошти від реалізації будинку не отримувала надала виписку по картці Monobank/Universal Bank від 04.01.2022 по картці № НОМЕР_1 рахунок № НОМЕР_2 за період з 01.05.2021 по 01.07.2021, ОСОБА_1 , з якої вбачається, що грошові кошти у сумі 850 000 грн. та 91 000 грн. не отримувала. (а.с.142 т.1).
Також, на підтвердження зловмисної домовленості між відповідачами, які є родичами (зять-тесть), позивач надала відповідь Липовецького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області від 22.02.2022 №208/21.9-32, до якої надано копію запису акту про народження № 6 від 03.04.1997, відповідно до якого батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_9 . 
У цій відповіді повідомлено про зміни прізвища ОСОБА_8 , і було виявлено актовий запис про шлюб № 1715 від 25.07.2014 на ОСОБА_10 (після державної реєстрації шлюбу – ОСОБА_11 ) та актовий запис про шлюб №1925 від 20.10.2020 на ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..
У заяві про зміну предмета позову, яка була прийнята судом, крім вищезазначених обґрунтувань вимог позову, позивач зазначає обставин, які, на його думку, теж вказують на існуючу домовленість між відповідачами, спрямовану на позбавлення її та її дитини житла.
Так, позивач вказує на інформацію з відомостей Державного реєстру речових права на нерухоме майно в період з 2020 по 2021 роки. Копію витягів з цього ресурсу було надано суду першої інстанції.
Досліджуючи відомості з Державного реєстру речових права на нерухоме майно, шляхом співставлення, які були надані позивачем, а саме відомості з державного реєстру щодо права власності по  ОСОБА_4 (а.с.110-114) та відомості з державного реєстру права власності по ОСОБА_3 (а.с.115-118) апеляційним судом було встановлено наступне.
ОСОБА_4 на праві власності належала земельна ділянка кадастровий номер 0510136600:02:052:0118, яка 05.02.2021 була ним подарована  ОСОБА_3 ..
Аль- ОСОБА_13 належала на праві власності земельна ділянка кадастровий номер 0510136600:02:052:0119, яка 05.02.2021 була ним подарована ОСОБА_3 ..
Аль- ОСОБА_13 на праві власності належав житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, під АДРЕСА_2 , який 05.02.2021 був ним подарований ОСОБА_3 ..
Аль- ОСОБА_13 на праві власності належала квартира АДРЕСА_3 , яка 02.02.2021 була ним подарована ОСОБА_3 ..
Аль- ОСОБА_13 належала на праві власності квартира АДРЕСА_4 , яка 02.02.2021 була ним подарована ОСОБА_3 ..
Хоча обов`язок доказування в цій категорії справ покладається на позивача, відповідач в силу ст. 43, 178 ЦПК України, не позбавлений заперечувати проти позову та обґрунтовувати свої заперечення певними доказами.
У даній справі відповідачі обмежилися лише запереченнями проти позову, які були викладені у відзиві на позов, без надання суду будь-яких доказів на їх підтвердження.
В основу їх заперечень лягла їх позиція, що надавши відповідачу розширені права за довіреністю позивач не може говорити про зловживання з боку представника, і за змістом довіреності виключається наявність зловмисної домовленості представника з іншою особою. Крім цього, позивачка не скасувала довіреність і не надала суду докази перевищення відповідачем наданих йому повноважень (ст. 241 ЦК України).
Під час розгляду апеляційної скарги по суті позивачка пояснила, що після розлучення вони з ОСОБА_4 добровільно, в позасудовому порядку, поділили спільне сумісне майно, і після його поділу в неї були вільні кошти. Позивач разом з дитиною була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_5 , яка належала ОСОБА_4 . В подальшому вона забажала купити будинок для себе з донькою, і з цією метою передала свої кошти колишньому чоловікові, який добре знався на нерухомості в м. Вінниці. ОСОБА_4 купив їй в 2020 році спірний будинок, в якому вона з дочкою проживала. ОСОБА_4 на підставі довіреності в травні 2021 року «узаконив» земельну ділянку під будинком, а вже в червні 2021 року повідомив її про те, що вона вже не власниця будинку і землі. Після цього вона скасувала довіреність. А в подальшому дізналась, що і квартира, в якій вона була зареєстрована з дочкою, була відчужена на користь ОСОБА_3 – тестя ОСОБА_4 .
Апеляційний суд, перевіряючи твердження позивача про відчуження квартири в будинку по АДРЕСА_6 , де була прописана позивач разом із дитиною встановив, що з 02.02.2021 власником цієї квартири ( АДРЕСА_5 ) став ОСОБА_3 на підставі договору дарування.
Представник відповідачів ні у відзиві на позов, ні у відзиві на апеляційну скаргу, і в судовому засіданні не заперечував вище зазначених позивачем фактів, зокрема щодо того, що позивач надала відповідачу свої власні кошти на придбання будинку, що відповідачі між собою є родичами, що позивач разом з дитиною проживали в спірному будинку, і така позиція відповідачів береться апеляційним судом до уваги.
Апеляційний суд, проаналізувавши оскаржуване рішення встановив, що суд першої інстанції надав оцінку лише деяким доказам у справі, і оцінка ним кожного такого доказу надавалась як окремого, самого по собі, внаслідок чого кінцевий висновок був зроблений без врахування всіх обставин у їх сукупності.
Колегія суддів в більшій частині не погоджується з наданою судом оцінкою доказів.
По-перше, суд першої інстанції відхилив один із мотивів позивача, а саме те, що будинок проданий за неринкову ціну, за ціну, яка вдвічі менша за ціну купівлі цього будинку, при цьому суд взяв до уваги висновок Верховного Суду у справі № 621/2173/16, в якому говориться, що само по собі відчуження повіреним нерухомого майна за ціною нижче ринкової не свідчить про перевищення ними своїх повноважень. 
Апеляцій суд погоджується з тим, що цей факт сам по собі (тобто один доказ, без врахування інших обставин справи) не може свідчити про це, однак, колегія суддів звертає увагу, що позивач обґрунтовує зловмисну домовленість між відповідачами не лише цим фактом, а сукупністю обставин.
У додаткових поясненнях представник відповідачів пояснив щодо розміру ціни продажу, яка відображена в договорах, і вказав, що оцінка нерухомості при продажу об`єктів потрібна для того, щоб були коректно сплачені податки, і ніхто не обмежує покупця і продавця домовитись про ціну продажу.
Однак, дослідивши документи, надані приватним нотаріусом, які були підставою для здійснення нотаріального посвідчення спірних договорів купівлі-продажу будинку та землі встановлено, що оцінка будинку проводилось з метою визначення саме ринкової його вартості (а не для цілей оподаткування), і вказана ринкова вартість спірного житлового будинку становить 831 510 грн, і саме ця сума відображена в спірному договорі купівлі-продажу будинку, тобто оцінка будинку та ціна, за яку домовились відповідачі, одна і та ж, тому доводи представника в цій частині є суперечливими і до уваги апеляційним судом не беруться. 
Що стосується звіту про оцінку земельної ділянки, то оцінка дійсно проводилась з метою визначення вартості землі для цілей оподаткування, однак, як і у випадку з договором купівлі-продажу будинку, в договорі про продаж землі ціна продажу співпала з оціночною ціною. 
Проаналізувавши висновок про вартість нерухомого майна – спірного житлового будинку, розташованого на спірній земельній ділянці, який наданий позивачем, апеляційний суд погоджується з тим, що і будинок, і земельна ділянка були відчужені не за ринкову ціну. Представник відповідачів не пояснив суду, чому відповідачі погодили саме таку ціну продажу, при тому, що придбавався цей будинок позивачем за ціною вдвічі більшою.
По-друге, відповідачі, заперечуючи проти мотивів позову в частині тих, що кошти від реалізації спірного будинку та землі позивач не отримувала, пояснили, що відповідно до п. 3 Договору купівлі-продажу будинку сторони стверджували, що вказану в договорі суму (850 000 грн.) продавець отримав від покупця до підписання цього Договору. Однак, на думку колегії суддів, така позиція є нелогічною з огляду на те, що спірний договір купівлі-продажу укладався та підписувався ОСОБА_4 , як представником продавця, при укладанні договору позивача не було, і все те, що засвідчувалось, стверджувалось чи підтверджувалось в договорі зазначалось саме представником продавця.
Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_4 , діючи на підставі довіреності, укладаючи спірні договори без особистої участі позивача, в повній мірі вчиняв оспорюваний правочин і кошти за продаж спірного будинку та спірної земельної ділянки отримав саме представник позивача. 
Нотаріус, відображаючи в договорі цей факт, не перевіряє дійсність факту отримання коштів позивачем від продажу будинку.
Позивач на підтвердження факту неотримання нею коштів надала виписку по власному банківському картковому рахунку, однак, суд першої інстанції зазначив, що ця виписка не є достатнім доказом по справі, оскільки грошові кошти могли бути перераховані на інший рахунок, або передані у вигляді готівки. Заперечень з боку відповідачів, що цей картковий рахунок належить позивачу, не було.
Так само, позивач, стверджуючи про відсутність в неї бажання відчужувати спірний будинок (відсутність її волі) надала суду відповідь з ТОВ «Інтернет-Реклама РІА», відповідно до якої оголошення про продаж будинку та/або земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 на сайті DOM RIA» виявлено не було. Крім цього, позивач стверджує, що навіть не зустрічалась з можливими покупцями, в т.ч. ОСОБА_3 для з`ясування тих чи інших питань продажу. І цей доказ був відхилений судом першої інстанції через те, що волю на продаж будинку не можливо підтвердити лише інформацією з наданої відповіді, адже не заборонено продавцю вільно вибирати контрагента, а також порядок його пошуку. 
На підтвердження користування позивачем разом з дитиною спірним будинком (факт проживання) позивач надала Акт, складений 25 червня 2021 року ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , мешканцями будинків АДРЕСА_7 , відповідно до якого ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з грудня 2020 року і станом на день складення акту проживають в буд. АДРЕСА_1 .
Апеляційний суд звертає увагу, що позивач хоча б намагалась довести (обґрунтувати) свої вимоги на відміну від відповідачів, які лише заперечували факти без надання доказів на підтвердження їм, тому суд першої інстанції фактично піддав критиці докази позивача, не надаючи оцінки процесуальної поведінки відповідачів.
Суд першої інстанції, який відхилив описані ним в рішенні докази, зазначив, що позивач не надала доказів про те, що в діях її представника був умисел щодо зловмисної домовленості, але такий висновок є нелогічним, адже відкинувши все, чим обґрунтовується позов, нелогічним є твердження про ненадання доказів.
Крім того, відповідачами не заперечувався факт родинних зв`язків між ними – зять-тесть, і факт відчуження зятем спірного нерухомого майна тестю.
Суд першої інстанції, приймаючи до уваги правову позицію Верховного Суду у постанові у справі № 161/20878/19, прийшов до висновку, що сам факт родинних відносин між представником продавця та покупцем, сам по собі, не означає наявність зловмисної домовленості, і такий висновок є неправильним.
По-перше, знову ж таки, апеляцій суд погоджується з тим, що і цей факт, як і факт продажу за заниженою (неринковою) ціною, самі по собі (тобто один доказ, без врахування інших обставин справи) не можуть свідчити про зловмисну домовленість відповідачів, при тому, що позивач обґрунтовує зловмисну домовленість між відповідачами не лише одним фактом, а їх сукупністю. Але за наявності таких фактів в одній справі, за їх сукупності вже можна робити більш об`єктивні висновки.
По-друге, суд не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 760/34776/19, від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18.
У вказаних постановах Верховним Судом сформульовано висновок про те, що укладення представником довірителя правочину на користь близького родича (при встановлені інших обставин) свідчить про те, що такий правочин є недійсним, з підстав, викладених у статті 232 ЦК України.
При вирішенні даного спору апеляційний суд, крім доказів, якими позивач обґрунтовує позов, а саме відсутність її волі на продаж будинку, яким вона користувалась разом із дитиною, надто занижена ціна продажу будинку, неотримання коштів від продажу будинку, наявність у відповідачів між собою родинних зв`язків, бере до уваги обставини відчуження ОСОБА_4 своєму родичу ОСОБА_3 , шляхом укладення договорів дарування, всього належного йому на праві власності нерухомого мана, і таке відчуження відбувалось за короткий проміжок часу. 
Так, 02.02.2021  ОСОБА_4 подарував три квартири, які знаходяться в м. Вінниці: квартира АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_4 , та квартиру АДРЕСА_5 .
05.02.2021 подарував дві різних земельних ділянки та один житловий будинок під АДРЕСА_2 .
Після відчуження ОСОБА_4 нерухомого майна, яке належало йому, та після державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за позивачем (01.06.2021), останній 15.06.2021 продав нерухоме майно позивача, і продав його, знову ж таки, своєму родичу.
Під час розгляду апеляційної скарги представник відповідачів не зміг пояснити таку поведінку відповідачів, а саме швидке відчуження ОСОБА_4 всього свого нерухомого майна в такий спосіб (безоплатно) на користь свого тестя, і відчуження нерухомого майна позивача за низькими (не ринковими) цінами теж своєму тестю.
Верховний Суд неодноразово в справах за подібних правовідносин вказує, що одним із елементів доведеності недійсності правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, є виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками.
В даному випадку апеляційний суд вважає, що позивач довів наявність негативного наслідку для позивача внаслідок дій відповідачів, адже було встановлено, що позивач разом із дитиною були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_5 . Після придбання в 2020 році спірного будинку вона з дочкою в ньому проживала. В лютому 2021 року квартира в будинку по АДРЕСА_6 була відчужена ОСОБА_4 , а через чотири місяці був відчужений будинок. Тобто, вона втратила і право проживання в квартирі, і втратила будинок. До цього слід зауважити на недоведеність факту передачі представником ОСОБА_4 коштів власнику будинку від його реалізації.
Також апеляційний суд звертає увагу, що критерій «зловмисності» не залежить від того, на що був направлений умисел повіреного - чи на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у постановах: від 22 квітня 2019 року у справ №623/2518/17, провадження №61-22897св18, від 07 серпня 2019 року у справі №753/7290/17, провадження № 61-11158св19, від 05 серпня 2020 року у справі №638/2324/14-ц, провадження № 61-16084св18, від 04 листопада 2020 року у справі №370/2309/18, провадження № 61-12793св19, від 19 квітня 2021 року у справі №748/41/20, провадження № 61-18420св20 та інших.
Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд переконаний, що сукупність зібраних у справі доказів свідчить про наявність зловмисної домовленості  ОСОБА_4 , який діяв за довіреністю, з його тестем ОСОБА_3 при укладенні спірних договорів купівлі-продажу, адже про це свідчить відсутність у позивача волі на продаж будинку, продаж будинку та земельної ділянки за безпідставно заниженими цінами своєму родичу, незрозуміле та необґрунтоване швидке відчуження власного нерухомого майна та майна позивача на користь однієї особи – тестя, і позбавлення позивача права власності, без доказів того, що позивач отримала від продажу будинку кошти.
Апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки довіреність на уповноваження вчинення дій в установленому законом порядку недійсною не визнавалася, позивач добровільно надала нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_4 , довіреність не містила будь-яких обмежень щодо укладення будь-яких договорів купівлі-продажу, а тому немає підстав, передбачених статтею 232 ЦК України для визнання договору купівлі-продажу недійсним.
За змістом статті 232 ЦК України підставою недійсності договору є укладення його представником однієї сторони внаслідок зловмисної домовленості з другою стороною. Для визнання правочину вчиненого внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною необхідно, щоб дії представника здійснювалися на підставі наданих йому повноважень.
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України, обов`язковим є наявність трьох ознак, про які вказувалось вище: умисний зговір між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; негативні наслідки для довірителя та незгода його з такими наслідками; представник укладав угоду у межах наданих повноважень.
Чинність довіреності, на підставі якої діяв ОСОБА_4 , як представник позивача, є однією із обов`язкових ознак, яка при наявності інших ознак може свідчити про підстави недійсності оспорюваного договору, а не навпаки.
Позивач також просила визнати недійсними оспорювані договори на підставі ч. 6 ст.2 03, ч. 1 ст. 215 ЦК України, як правочини, що вчинені батьками і суперечать правам та інтересам їхньої малолітньої дитини.
Колегія суддів вважає, що не має підстав для визнання оспорюваних договорів з цих мотивів, оскільки було встановлено, що позивач з дитиною на момент відчуження спірного будинку була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_5 , тобто дитина мала право там проживати. Реєстрації позивача з дитиною в спірному будинку не було.
У заяві про зміну предмету позову від 06 грудня 2021 року ОСОБА_1 , крім визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу, просила також скасувати записи про реєстрацію права власності 42518254 та 42518320 від 15 червня 2021 року, внесені на підставі рішень приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 58766011 від 15 червня 2021 року, відповідно до яких зареєстровано право приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку за ОСОБА_3 .
Апеляційний суд при вирішенні цих вимог позову бере до уваги останні позиції Верховного Суду з приводу подібних питань.
Відповідно до позицій Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі №352/1021/19 та від 25 листопада 2020 року у справі №761/15741/17, у розумінні положень ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у чинній редакції, на відміну від положень попередньої редакції вказаної статті, правомірними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є, зокрема, скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.
А тому, рішення суду про скасування запису про проведену державну реєстрацію прав не можна буде виконати.
Апеляційний суд зауважує, що спір має бути вирішений так, щоб забезпечувати виконуваність постановленого судового рішення, що є остаточним, а тому вважає, що з метою дотримання принципу верховенства права та ефективного способу захисту вимоги позову в цій частині підлягають частковому задоволенню і викладенню у відповідності до вимог чинного законодавства та згаданих позицій Верховного Суду.
При цьому, це не буде виходом за межі позовних вимог, оскільки інший підхід до вирішення такого питання свідчитиме про надмірний формалізм.
Колегія суддів бере до уваги позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №201/11405/20, відповідно до якої суд касаційної інстанції, вирішуючи аналогічну позовну вимогу за результатами розгляду касаційної скарги змінив рішення суду першої інстанції в частині скасування запису про державну реєстрацію права власності та скасував державну реєстрацію прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
З урахуванням викладеного, вимоги позову ОСОБА_1 в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме підлягає скасуванню державна реєстрація прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не вжив заходів для об`єктивного розгляду справи, внаслідок чого неповно встановив фактичні обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а відтак, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
У зв`язку з задоволенням позовних вимог, в порядку ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 816 грн, тобто по 908 грн з кожного, а також судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 724 грн, тобто по 1 362 грн з кожного.
Керуючись ст. 367, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений 15 червня 2021 року між ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за №4322, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. 
Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0505 га, кадастровий номер 0510136600:02:009:0087, розташованої по АДРЕСА_1 , укладений 15 червня 2021 року між ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за №4323, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б.
Скасувати державну реєстрацію прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно – житловий будинок по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .
Скасувати державну реєстрацію прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,0505 га, кадастровий номер 0510136600:02:009:0087, розташовану по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .
Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) та  ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) в рівних частках на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень (тобто по 908 гривень з кожного), а також за подання апеляційної скарги в розмірі 2 724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) гривні (тобто по 1 362 гривні з кожного).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2022 року.

Головуючий                                                                      Т.Б. Сало
 
Судді                                                                                   О.С. Панасюк
 
                                                                                             М.М. Якименко