ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2023 року                                                                                    Справа № 903/850/22 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Дужич С.П. ,  суддя Коломис В.В. 

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації Волинської області на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 29.12.22р. суддею Вороняк А. С.  у м.Луцьку, повний текст складено  29.12.22р. у справі № 903/850/22 
за позовом Акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Волинської філії  
до Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації Волинської області  
про стягнення 28 036,68 грн 
Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України

ВСТАНОВИВ:

01.11.2022 на адресу Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява від 17.10.2022 №136-13-95/22 20.10.2022 АТ "Укртелеком" в особі Волинської філії про стягнення з Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації Волинської області 28036,68 грн боргу по компенсації видатків на відшкодування витрат за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям осіб у період з січня 2021 року по грудень 2021 року.
В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем положень Законів України "Про телекомунікації", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про охорону дитинства" та невиконання зобов`язань з відшкодування витрат за надані телекомунікаційні послуги громадянам, які користуються пільгами.  
Рішенням Господарського суду Волинської області від 29.12.2022 у справі №903/850/22 позов задоволено. Стягнуто з Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації Волинської області на користь Акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Волинської філії 28036,68 грн боргу по компенсації видатків на відшкодування витрат за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям осіб та 2481,00 грн судового збору.
В обґрунтування рішення, суд першої інстанції, з посиланням, зокрема, на ст.ст. 48, 102 Бюджетного кодексу України, ст.ст. 11, 167, 170, 509, 526 ЦК України, ст.ст. 3, 174, 193 ГК України, ст. 63 Закону України «Про телекомунікації», п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою КМУ №295 від 11.04.2012, ст.ст. 2, 30, 48,  70, 87, 89, підп. 20-4 ст. 91, 97, 102 Бюджетного Кодексу України, ст.ст. 61 Закону України «Про місцеве самоврядування», зауважив, що неналежне фінансування та відсутність механізму проведення такого розрахунку не є підставою для звільнення Управлінь соціального захисту населення від відшкодування вказаних вище витрат, понесених надавачем телекомунікаційних послуг, та не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення такого зобов`язання шляхом примусового стягнення. 
Крім того, з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини, ст. 617 Цивільного кодексу України, ст. 218 Господарського кодексу України вказав, що  відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
А тому оскільки матеріалами справи підтверджено існування перед позивачем боргу по компенсації витрат за надання послуг зв`язку на пільговій основі в розмірі 28036,68 грн та відсутність оплати останнього з боку відповідача, суд прийшов до висновку, що сума боргу за надані телекомунікаційні послуги пільговій категорії осіб в розмірі 28036,68 грн підлягає до стягнення з відповідача.
Не погодившись із винесеним рішенням, скаржник звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Волинської області № 903/850/22 від 29 грудня 2022 року скасувати. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову AT “Укртелеком” в особі Волинської філії до Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації Волинської області про стягнення 28 036,68 грн боргу по компенсації видатків на відшкодування витрат за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям осіб та 2481,00 грн судового збору відмовити повністю.
Відповідач не згодний з ухваленим рішенням, вважає його прийнятим на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням при його ухваленні норм матеріального і процесуального права, ухвалення рішення на підставі недіючих законодавчих актів.
Зауважує, що Господарський суд Волинської області послався на недіючі законодавчі акти, а саме пункт 11 Положення про Єдиний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, що виключений на підставі постанови КМУ № 373 від 17.04.2019 та статтю 102 Бюджетного кодексу України, яку виключено на підставі Закону України № 293-IX від 14.11.2019.
Звертає увагу, що видатки місцевих бюджетів, передбачені у пункті 20-4 частини першої статті 91 Бюджетного Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Вказує, що у період з 01.01.2021 по 31.12.2021 в управлінні соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації не було жодних бюджетних зобов`язань щодо виплати пільг з оплати телекомунікаційних послуг, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2019 № 1101 "Деякі питання виплати державної соціальної допомоги", якою затверджений Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для виплати деяких видів допомог, компенсацій, грошового забезпечення та оплати послуг окремим категоріям населення. При цьому, згідно з вищезазначеним Порядком не допускається спрямування бюджетних коштів на здійснення видатків, які не пов`язані з напрямами, зазначеними у пункті 4 цього Порядку, та фінансуються за рахунок інших бюджетних програм. Слід наголосити, що відповідний Порядок не містить напряму щодо фінансування пільг з послуг зв`язку.
Скаржник наполягає, що висновок суду щодо безпідставного не підписання актів звіряння розрахунків за період 01.01.2021 по 31.12.2021 та ненадання вмотивованої відмови від їх підписання є невірним, оскільки управління соціального захисту населення Ковельської РДА не мало жодних зобов`язань та повноважень у спірний період підписувати акти, проводити звірки актів звіряння розрахунків, у зв`язку зі скасуванням пункту 11 Положення про Єдиний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, який виключено на підставі постанови КМУ № 373 від 17.04.2019, яким було відмінено форми « 1,2,3,4,5,6,7 - пільга» (акти управлінню не надсилалися).
Зазначає, що сума пільг у зв`язку з наданням АТ «Укртелеком» послуг у розмірі 28036,68 грн не відшкодована не з вини відповідача, оскільки, з огляду на норми Бюджетного кодексу України та Порядку № 1101, компенсація вартості наданих на пільгових умовах послуг зв`язку має здійснюватися виключно за рахунок коштів Любомльської міської, Вишнівської сільської, Головненської селищної та Рівненської сільської територіальних громад, тобто виключно за рахунок територіальних громад, які є розпорядниками коштів місцевого бюджету на здійснення заходів з відшкодування за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян.
Акцентує увагу, що з початку 2020 року саме територіальні громади передбачають та виділяють кошти на відшкодування позивачу витрат за надані пільги з послуг зв`язку, що, зокрема, підтверджується відсутністю претензій за надані аналогічні послуги жителям інших територіальних громад Ковельського району. Документи, надані позивачем до позову також засвідчують, що відшкодування позивачу витрат за надані пільги з послуг зв`язку здійснюється, зокрема, Торчинською селищною територіальною громадою, Підгайцівською сільською територіальною громадою, Камінь-Каширською міською територіальною громадою та ін.
Також зауважує, що суд першої інстанції не взяв до уваги і те, що документи, долучені АТ «Укртелеком», в особі Волинської філії до позову, не надсилалися управлінню соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації, яке знаходиться за адресою: 45008 м. Ковель, вул. Івасюка, 15.
Вказує, що відповідно до розділу 4 Методичних рекомендацій з розроблення положень про структурні підрозділи з питань соціального захисту населення місцевих державних адміністрацій, затверджених наказом Міністерства соціальної політики України від 30.12.2020 № 868 та відповідно до пункту 4 Положення про управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації Волинської області відшкодування послуг зв`язку не відноситься до завдань відповідача. При цьому, управління соціального захисту населення Ковельської РДА є державною установою і фінансується виключно з державного бюджету. Фінансування проводилося на підставі Паспортів бюджетних програм на 2021 рік, в яких не передбачалося фінансування відшкодування позивачу витрат за надані пільги з послуг зв`язку.
Також, скаржник зауважує, що з урахуванням положень підпункту 4 пункту «а» статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч. 2 ст. 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», управління соціального захисту населення Ковельської РДА не може здійснювати видатки з місцевого бюджету, так як є органом виконавчої влади та розпорядником коштів державного бюджету нижчого рівня. При цьому, відповідно до бюджетної політики держави принципом самостійності бюджетної системи України є те, що Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними.
Разом з тим вважає, що судом попередньої інстанції безпідставно застосовано положення ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України, оскільки вона не стосується ситуації, яка виникла між сторонами.
Зазначає, що не погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач - управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації є головним розпорядником бюджетних коштів щодо відшкодування витрат позивача за надані ним телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян.
Звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц (провадження № 14-3 92цс 18) звернула увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Зазначає, що у відзиві скаржник просив замінити неналежного відповідача управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації належними, а саме Любомльською міською, Вишнівською сільською, Головненською селищною та Рівненською сільською територіальними громадами, жителям яких відповідач надавав послуги зв`язку.
Господарський суд Волинської області доводи відповідача не взяв до уваги. Але, судом першої інстанції було взято до уваги правову позицію судів висловлену у справах, рішення по яких ухвалювалися до 2020 року.
Вважає, що Господарський суд Волинської області мав взяти до уваги, що відповідно до постанови ВР України «Про утворення та ліквідацію районів» № 807-ІХ від 17.07.2020 у 2021 році у зв`язку із завершенням адміністративно-територіальної реформи в частині укрупнення адміністративно-територіальних одиниць відповідно до пункту 6 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України встановилися вже інші відносини між державним бюджетом та бюджетами територіальних громад.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить відхилити апеляційну скаргу відповідача, а рішення Господарського суду Волинської області від 15.02.2017 залишити в силі.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).
Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації Волинської області на рішення Господарського суду Волинської області, від 29.12.22 у справі №903/850/22 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла до наступного висновку.
Згідно ч. 3 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".
Виходячи з правової природи правовідносин сторін у даній справі, вони врегульовані положеннями Закону України Про електронні комунікації, Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії, Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 (Правила №295), Положенням про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №117 від 29.01.2003 (Положення №117), положеннями законодавства в бюджетній сфері, а також відповідними нормами Господарського та Цивільного кодексів України.
Приписами статті 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" унормовано, що виключно законами України визначаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; величина порогу індексації грошових доходів громадян; пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання.
Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.
Обов`язок надання послуг зв`язку населенню на пільгових умовах передбачено Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Законом України "Про жертви нацистських переслідувань"; Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"; Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист"; Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Законом України "Про охорону дитинства", якими встановлені пільги з оплати за послуги зв`язку для відповідних категорій осіб.
Наведеними Законами закріплені норми, що реалізують державні гарантії певним категоріям громадян та є нормами прямої дії, якими встановлено безумовний обов`язок оператора телекомунікацій надавати пільги визначеним категоріям громадян, якому кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.
Так, ПАТ "Укртелеком", відокремленим підрозділом якого є Волинська філія ПАТ "Укртелеком", є оператором із надання телекомунікаційних послуг споживачам, які проживають на території м. Любомль Волинської області та в силу закону мають право на отримання пільг за користування телекомунікаційними послугами.
Водночас суд зауважує, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №117 від 29.01.2003, якою затверджено Положення про вказаний нижче реєстр, Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі - Реєстр) впроваджено з метою удосконалення обліку осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із законами України, отримують пільги.
Згідно п. 3 Положення №117 від 29.01.2003 структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - уповноважені органи): організовують збирання, систематизацію і зберігання зазначеної в пункті 2 цього Положення інформації та забезпечують її автоматизоване використання для розрахунку розміру пільг та їх виплати і проведення виплати соціальних стипендій та державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей.
Законодавством закріплений чіткий перелік вимог щодо відомостей, які мають бути зазначені під час здійснення розрахунків видатків на відшкодування витрат, пов`язаних із наданням пільг, зокрема, відомості, за якими можливо ідентифікувати особу, перелік її пільг та період їх отримання, місце проживання особи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем листом від 05.02.2021 Виконавчому органу Любомльської громади надсилалися розрахунок видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням окремим категоріям громадян пільг з оплати послуг зв`язку, акт звіряння розрахунків, зведений розрахунок видатків на відшкодування витрат, проект договору про відшкодування витрат  за надані телекомунікаційні  послуги пільговим категоріям громадян на 2021 рік, копія витягу з ЄДРПОУ щодо ПАТ «Укртелеком», копія свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість, копія довіреності на особу, уповноважену на підписання договору від імені ПАТ «Укртелеком», копія витягу з реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій щодо ПАТ «Укртелеком».
В подальшому листами від 05.03.2021, 05.04.2021, 05.05.2021, 05.06.2021, 05.07.2021 надсилались відповідачу - Управлінню соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації Волинської області розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг по категоріям пільговиків з вказанням сум, які підлягають відшкодуванню, а також акти звіряння розрахунків, зведений розрахунок видатків на відшкодування витрат. Разом з тим, листами від 05.08.2021, від 06.09.2021, від 06.10.221, від 06.11.2021, від 06.12.2021, від 06.01.2022 вказані документи надсилалися Любомльській міській раді. 
Отже, враховуючи зазначене вище, на переконання колегії суддів, у період січня 2021 по грудень 2021 років позивач надав телекомунікаційні послуги пільговій категорії громадян, які проживають на території м.Любомль Волинської області, які підлягають під дію ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їм соціального захисту", ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ЗУ "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", ЗУ "Про охорону дитинства" на загальну суму 28036,68 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи помісячними розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з нарахуванням пільг форми №2-пільга, актами звіряння взаємних розрахунків. 
Доказів того, що зазначені у актах звірки розрахунків суми не відповідають фактично наданим послугам, матеріали справи не містять. Отже, розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг та акти звірок розрахунків, які направлялись позивачем є належними доказами розміру його витрат на надання послуг зв`язку пільговим категоріям споживачів. В той же час, витрати, понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг (послуг зв`язку) на пільгових умовах у спірний період, відповідачем не відшкодовані.
Непроведення розрахунків із позивачем Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації обґрунтовувало відсутністю належного бюджетного фінансування.
Відтак, внаслідок неналежного виконання Управлінням соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації зобов`язань з відшкодування вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговій категорії населення, за останнім утворилась заборгованість у визначеному позивачем розмірі 28036,68 грн.
Згідно приписів ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтями 174 Господарського кодексу України (далі – ГК України) та статтями 11, 509 ЦК України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність, а також з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.
Позивач є суб`єктом господарювання, який надає телекомунікаційні послуги споживачам, метою діяльності позивача, як учасника господарських відносин, є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку відповідно до ч. 2 ст. 3 ГК України.
За змістом статті 526 ЦК України, статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.
З огляду на наведені норми законодавства у позивача виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг зв`язку, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації, як органу, через який діє держава у цивільних відносинах, - цивільний обов`язок здійснити із позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 ЦК України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
Згідно із п. 3 ст.63 Закону України "Про телекомунікації" та п.63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012, споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.
Ст. 2 Бюджетного кодексу України визначено, що видатки бюджету це кошти, спрямовані на здійснення програм та заходів, передбачених відповідним бюджетом.
Положеннями ст. 30 цього ж кодексу визначено, що видатки Державного бюджету України включають бюджетні призначення, встановлені законом про Державний бюджет України на конкретні цілі, що пов`язані з реалізацією державних програм, перелік яких визначено статтею 87 цього Кодексу.
Відповідно до п. 9 ст. 87 цього ж кодексу до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі на державні програми соціальної допомоги.
У відповідності до підпункту "б" пункту 4 статті 89 цього ж кодексу до видатків, які здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим і міст обласного значення та враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, зокрема, державні програми соціального захисту.
Відповідно до підпункту 20-4 ст. 91 Бюджетного кодексу України пільги з послуг зв`язку, інші передбачені законодавством пільги, що надаються ветеранам війни; особам, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; ветеранам праці: жертвам нацистських переслідувань; ветеранам військової служби; ветеранам органів внутрішніх справ; ветеранам податкової міліції; ветеранам державної пожежної охорони; ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби; ветеранам служби цивільного захисту; ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; вдовам (вдівцям) померлих (загиблих) ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби, ветеранів служби цивільного захисту та ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; особам, звільненим з військової служби, які стали інвалідами під час проходження військової служби; інвалідам, дітям- інвалідам та особам, які супроводжують інвалідів І групи або дітей-інвалідів (не більше одного супроводжуючого); реабілітованим громадянам, які стали інвалідами внаслідок репресій або є пенсіонерами; громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: дружинам (чоловікам) та опікунам (на час опікунства) дітей померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою; багатодітним сім`ям, дитячим будинкам сімейного типу та прийомним сім`ям, в яких не менше року проживають відповідно троє або більше дітей, а також сім`ям (крім багатодітних сімей), в яких не менше року проживають троє і більше дітей, враховуючи тих, над якими встановлено опіку чи піклування, належать до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів.
Зазначена вище норма передбачає, що пільгове надання послуг зв`язку фінансується за рахунок видатків місцевих бюджетів будь-якого рівня шляхом визначення у відповідному місцевому бюджеті коштів.
Згідно із ст. 70 Бюджетного кодексу України, видатки та кредитування місцевих бюджетів включають бюджетні призначення, встановлені рішенням про місцевий бюджет, на конкретні цілі, пов`язані з реалізацією програм та заходів згідно із статтями 89-91 цього кодексу.
Порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 97 Бюджетного кодексу України).
Згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України, бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень ч. ч. 1 - 4 ст.48 Бюджетного кодексу України.
Також відповідно до положень ч.1 ст. 61 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України.
Частиною 1 ст. 66 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що місцеві бюджети мають бути достатніми для виконання органами місцевого самоврядування наданих їм законом повноважень та забезпечення населення послугами не нижче рівня мінімальних соціальних потреб. 
Пільги, що були передбачені ст. 63 Закону України "Про телекомунікації", належать до загальнодоступних послуг та входять до групи мінімальних соціальних потреб.
При цьому, неналежне фінансування та відсутність механізму проведення такого розрахунку не є підставою для звільнення Управлінь соціального захисту населення від відшкодування вказаних вище витрат, понесених надавачем телекомунікаційних послуг, та не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення такого зобов`язання шляхом примусового стягнення.
Зі змісту статті 617 ЦК України випливає, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Законодавством не визначено залежність розміру відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов`язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог Законів України.
Частиною 2 статті 218 ГК України та статтею 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.
Разом із тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення Суду). У пункті 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
При цьому, судом апеляційної інстанції зауважується, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
У Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі «Бакалов проти України» від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).
Виходячи з наведених правових норм, доводи, наведені у запереченнях позовних вимог, не приймаються судом до уваги та не можуть бути підставою для звільнення боржника від обов`язку відшкодувати понесені позивачем витрати на оплату телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян. Телекомунікаційні послуги на пільгових умовах позивачем надано не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього, а тому уповноважений державою орган – відповідач у справі в силу закону зобов`язаний відшкодувати понесені позивачем витрати. 
Також чинне законодавство України не передбачає обов`язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов`язання сторін у цьому випадку виникають безпосередньо із Законів України і незалежно від їх бажання. 
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).
У рішенні від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави /підпункт 3.2/. 
Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації розрахунки видатків форми 2-пільга та акти звіряння з сумою видатків не оспорило, проте, розрахунки не здійснило, акти не підписало, обґрунтованих заперечень не надало.
З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, підставними та такими, що підлягають задоволенню, є вимоги АТ "Укртелеком" в особі Волинської філії щодо стягнення з відповідача суми 28036,68 грн. Заборгованість у визначеному розмірі підтверджується наявними в матеріалах справи документами.
Крім того, слід вказати, що Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.02.2018 №927/345/17 та постанові від 17.04.2018 №911/4249/16 здійснені висновки, відповідно до яких не проведення відшкодування позивачу вартості наданих ним соціальних послуг певним категоріям громадян, які є предметом спору в даній справі, було б порушенням права на мирне володіння майном (майновими правами), гарантованих Першим Протоколом до Конвенції про захист з прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, оскільки така бездіяльність відповідача, як уповноваженого державного органу на виплату за рахунок бюджету компенсації вартості фактично наданих соціальних послуг, не ґрунтується на нормах закону та не переслідує легітимної мети, спрямованої на захист інтересів суспільства, окремої особи чи держави. 
Заявлена позивачем до стягнення сума фактично є втратами підприємства, які воно понесло, надаючи послуги окремим категоріям громадян за встановленими державою пільговими тарифами. Право позивача на отримання компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговим категоріям споживачів, підлягає реалізації і захисту, незважаючи на те, що законами України про державний бюджет на відповідний рік видатків на ці потреби не було передбачено, оскільки фінансові зобов`язання держави виникли не із законів про бюджет, а із законодавства, яким унормовано надання соціальних пільг визначеним особам та з нормативно-правових актів, якими встановлено порядок здійснення розрахунків з позивачем на підставі поданих ним щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які відповідно до чинного законодавства мають право на соціальні пільги.
Щодо позиції Управління соціального захисту населення Ковельської РДА відносно того, що управління є неналежним відповідачем по даній справі, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ст. 20 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання. Державні соціальні гарантії та державні соціальні стандарти і нормативи є основою для розрахунку видатків на соціальні цілі та формування на їх основі бюджетів усіх рівнів та соціальних фондів, міжбюджетних відносин, розробки загальнодержавних і місцевих програм економічного і соціального розвитку.
Частиною першою статті 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
Відповідно до положень ст. 27 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать підготовка програм соціально-економічного та культурного розвитку сіл, селищ, міст, цільових програм з інших питань самоврядування, подання їх на затвердження ради, організація їх виконання; подання раді звітів про хід і результати виконання цих програм.
Згідно ч. 1 ст. 54 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Організаційні засади реалізації повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо здійснення державної регуляторної політики визначаються Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".
Відповідно до пп. 5 п. 4 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №423, Мінсоцполітики, відповідно до покладених на нього завдань, здійснює в межах передбачених законом повноважень, координацію діяльності центральних і місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо застосування державних соціальних стандартів і нормативів та нормативів фінансового забезпечення надання державних соціальних гарантій.
Крім того, пунктом 3 Порядку фінансування видатків місцевим бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою КМУ №256 від 04.03.2002 встановлено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, об`єднаних територіальних громад, до компетенції яких належить питання праці та соціального захисту населення.
Згідно із пунктом 2 Постанови №256 КМУ від 04.03.2002 та п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України №117 від 29.01.2003, якою затверджено «Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги» головні розпорядники коштів місцевих бюджетів ведуть персоніфікований облік отримувачів пільг за соціальною ознакою. Цими нормами обов`язок щодо організації збирання, систематизації і зберігання інформації та забезпечення, її автоматичне використання для контролю за відомостями, які подаються підприємствами, що надають послуги, та розрахунків за них покладається на управління праці та соціального захисту населення.
Разом з тим, слід вказати, що відповідно до розпорядження Голови Любомльської РДА від 15.01.2021 № 3 «Про припинення структурних підрозділів зі статусом юридичних осіб публічного права Любомльської райдержадміністрації», припинено структурні підрозділи зі статусом юридичних осіб публічного права Любомльської РДА шляхом приєднання до Любомльської РДА, у тому числі - управління соціального захисту населення Любомльської РДА. Пунктом 2 вказаного розпорядження визначено, що Любомльська РДА є правонаступником майна, всіх прав та обов`язків структурних підрозділів , в тому числі і УСЗН.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 №1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» вирішено здійснити реорганізацію районних державних адміністрацій районів, ліквідованих згідно з постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів», шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів, утворених зазначеною постановою, згідно з додатком №1, зокрема, приєднано Любомльську РДА до Ковельської РДА.
Відповідно вбачається, що правонаступником УСЗН Любомльської РДА є УСЗН Ковельської РДА.
Таким чином колегія суддів не погоджується із доводами скаржника що належним відповідачем у справі є Любомльська, Вишнівська, Головненська  та Рівненська територіальні громади, зокрема, з тих підстав, що апеляційним господарським судом встановлена обставина, що управління праці та соціального захисту населення організовують збирання, систематизацію і зберігання інформації та забезпечують її автоматичне використання для контролю за відомостями, які подаються підприємствами, що надають послуги, для розрахунків за них, а також те, що нормативними актами не передбачений інший порядок відшкодування позивачеві сум за надані телекомунікаційні послуги пільговій категорії осіб, відповідно Управління соціального захисту Ковельської РДА є належним відповідачем у даній справі.
Крім того, слід вказати, що предметом спору у даній справі є обставини, пов`язані із відшкодування витрат позивача з надання пільг відповідним категоріям громадян, які проживають на території м.Любомль Волинської області, тобто території здійснення повноважень Управління, отже визначення його у якості належного платника (відповідача) цілком відповідає принципу субсидіарності, вказаному в п.2 ч.1 ст.82 Бюджетного кодексу України. 
При цьому, розмежування функцій та повноважень між державними органами та органами місцевого самоврядування відносно забезпечення належного функціонування державних програм соціального захисту та підтримки не тільки не звільняють позивача від виконання встановленого державою обов`язку з надання послуг пільговим категоріям населення (без права стягувати з них оплату), але й не звільняють державу, в особі відповідача як уповноваженого органу, від обов`язку здійснити відповідну компенсацію.
Ухилення від відшкодування державою в особі відповідного органу, в даному випадку відповідачем витрат, понесених позивачем у зв`язку із наданням послуг пільговій категорії споживачів, є фактичним примушенням позивача всупереч ч.1 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.14 Цивільного кодексу України до безплатного надання таких послуг (фінансування їх за рахунок власних коштів) або до відмови/обмежені у наданні таких послуг пільговій категорії населення, що не відповідає ст.3 Конституції України, заважаючи на чинність законів, якими ці пільги запроваджені та гарантуються.
Разом з тим, слід вказати, що посилання суду першої інстанції на норми законодавства, які втратили чинність не спростовують правильних висновків місцевого господарського суду про задоволення позову.
Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими   судом обставинами справи.
Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Волинської області від 29.12.2022 у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.
Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржником.
  
Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                             
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації Волинської області на рішення Господарського суду Волинської області від  29.12.22 у справі № 903/850/22 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Волинської області від  29.12.22 у справі № 903/850/22 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 287 ГПК України.
4. Справу №903/850/22 повернути до господарського суду Волинської    області.

Повний текст постанови складений "23" березня 2023 р.

Головуючий  суддя                                                                      Миханюк М.В. 

Суддя                                                                                              Дужич С.П.  

Суддя                                                                                              Коломис В.В.