ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1978/23 Справа № 932/6311/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.
суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації дійсної ринкової вартості частини у спільному майні подружжя та стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, інфляційних витрат, судових витрат (суддя першої інстанції Антонюк О.А., повний текст рішення складено 21 вересня 2022 року),

В С Т А Н О В И В:

9 серпня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації дійсної ринкової вартості частини у спільному майні подружжя та стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, інфляційних витрат, судових витрат, з урахуванням доповнень то уточнень позовної заяви просив суд:
1) Визнати трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 № 12в у м. Дніпрі (раніше Дніпропетровськ) набуту у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільним сумісним майном подружжя та здійснити поділ, шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за відчужену без відома та згоди 1/2 частку у квартирі АДРЕСА_2 (раніше Дніпропетровськ) у розмірі - 664 143 (грн. 00 коп., що еквівалентно 23448 доларів США, і відповідає дійсній оціночній вартості встановлену у е-Довідці з унікальним номером 201-20220127-0003580160 від 27 січня 2022 року, 
2) Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки за користування чужими грошовими коштами у період з 15 вересня 2014 року по 08 лютого 2022 року, безпідставно набутих за відчужену без відома та згоди 1/2 частку у спільному нерухомому майні - квартирі АДРЕСА_2 (раніше Дніпропетровськ) у розмірі 3-х (трьох) % річних що складає суму - 147 494 (грн. 33 коп. 
3) Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 15 вересня 2014 року по 08 лютого 2022 року за прострочення грошового зобов`язання з повернення грошових коштів за період з 15 вересня 2014 року по 08 лютого 2022 року, безпідставно набутих за відчужену без відома та згоди 1/2 частку у спільному нерухомому майні - квартирі АДРЕСА_2 (раніше Дніпропетровськ) у розмірі - 1 109 688. 95 коп., а також стягнути з відповідачки на користь позивача суму судових витрат по справі, що складаються із судового збору та вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, стягнення грошової компенсації дійсної ринкової вартості частини у спільному майні подружжя та стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, інфляційних витрат, судових витрат відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та подав апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки викладені в рішенні суду не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновок суду першої інстанції, що матеріали справи не містять договору купівлі-продажу спірної квартири укладеного 01 квітня 1991 року. оскільки з наданої копії договору, яка міститься в матеріалах справи вбачається, що 01 березня 1991 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу пайових внесків, і відповідачка 01 квітня 1991 року на підставі протоколу загальних зборів стала членом житлово-будівельного кооперативу № 53 «Комунальник», оскільки викупила пайовий внесок ОСОБА_4 за спірну квартиру , не відповідає дійсним обставинам справи, до того ж договір купівлі-продажу предметом якого є пайові внески відсутній в матеріалах справи
Безпідставний висновок суду про те що пайові внески за спірну квартиру були повністю викуплені ОСОБА_2 у квітні 1991 року за особисті грошові кошти отриманні у спадок.
Наголошує на тому, що виплачена кооперативна квартира є спільним майном подружжя, оскільки була набута позивачем ОСОБА_5 в період перебування у шлюбі з відповідачкою, яку було вказано титульним власником в договорі купівлі-продажу від 01 квітня 1991 року.
Вказує на те, що судом першої інстанції відбувся захист інтересів відповідачки, з порушенням прав позивача та з відмовою у позові у захисті майнових прав, оскільки вимога з приводу стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з відчуженням відповідачкою спірної квартири, є похідною вимогою.
Ринкова вартість спірної квартири фактично не змінилася, сума боргу становить 664143, що відповідає вартості частки спірної квартири на яку нараховується відсотки у розмірі 3% річних та інфляційні втрати починаючи з 15.09.2014 року, що є датою початку боргового періоду прострочення грошового зобов`язання.
ОСОБА_5 просив рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, відповідає дійсним обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги безпідставні та не підлягають врахуванню.
У відзиві зазначає, що позивач участі у сплаті пайового внеску за спірну квартиру не брав, оскільки у період з дати укладення шлюбу 22 грудня 1990 року до дати викупу позивачем пайових внесків за квартиру у квітні 1991 року не працював, оскільки був студентом і навчався у вищому навчальному закладі. Придбання пайового внеску відбулося за спірну квартиру у квітні 1991 року, а сторони на той час перебували у шлюбі лише 3 місяці, з 22 грудня 1990 року, тому купівля пайового внеску не могла відбутись за спільні кошти подружжя, отримані від їх спільної праці.
У зв`язку із відчуженням відповідачем спірної квартири, належної їй на праві власності, у відповідачки не виникли грошові зобов`язання перед позивачем, оскільки він не був співвласником цього нерухомого майна та внаслідок продажу вказаної квартири жодні права ОСОБА_1 не були порушені.
Представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 , просив рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року залишити без змін.
Учасники справи та їх представники у судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги та відповідно заперечень на неї.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у шлюбі із ОСОБА_2 , зареєстрованому 22 грудня 1990 року Кіровським районним відділом ЗАГС у м. Дніпропетровську, про що здійснено актовий запис № 1110.
01 квітня 1991 року позивачем, як він стверджує, за договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі 01 квітня 1991року за № І -1189, було набуто виплачену кооперативну трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 12в у м. Дніпрі (раніше Дніпропетровськ). З причин того, що вже у той час він був підприємцем і зазвичай займався «фарцовкой», що було забороненим законом бізнесом, титульним власником у договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 зареєстрованого у реєстрі 01 квітня 1991 року за № І -1189 було зазначено колишню дружину відповідачку ОСОБА_2 .        
У 1996 року подружні відносини стали погіршуватися, позивач пішов з сім`ї, і відповідно припинив мешкати у набутій ним квартирі АДРЕСА_3 , де проживали із відповідачкою ОСОБА_2 .. Як стверджує позивач, з лютого 1997 року сторони остаточно припинили сімейно - шлюбні відносини, не проживали разом та не вели спільного господарства, що було встановлено рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2001 року по цивільній справі № 2-690/2001 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. 03 липня 2003 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська було змінено. Апеляційний суд Дніпропетровської області, в частині часу фактичного припинення шлюбних відносин між колишнім подружжям встановив - січень 2001 року. 01 квітня 2004 року Верховний суд України залишив в силі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська про розірвання шлюбу, яким встановлено час припинення шлюбних відносин місяць лютий 1997 року, одночасно роз`яснив, що 22 листопада 2002 року ОСОБА_1 взяв новий шлюб, від якого народилася дитина ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є незаперечним доказом того що сім`я сторін розпалася. Після укладання другого шлюбу позивач змінив місця проживання, переїхав проживати на постійне проживання в місто Алушти.
Починаючи з вересня 2001 року відповідачка ОСОБА_2 зверталася до різних районних судів міста Дніпро з позовом про поділ майна подружжя, при цьому неодноразово уточнюючи обсяг майна та змінюючи позовні вимоги.
Так, у листопаді 2018 року позивач дізнався, що Кіровським районним судом м. Дніпропетровська по цивільній справі № 2-10/11 про поділ майна 03 травня 2012 року ухвалено заочне рішенням щодо певного майна, одночасно яким, встановлено юридичний факт про таке: «Суд дійшов висновку, що підлягає поділу в рівних частках квартира АДРЕСА_2 в набуту за сумісні кошти в період шлюбу за договором купівлі-продажу від 01 березня 1991 року», про що зазначено у мотивувальній частині заочного рішення. Разом із цим, на виконання ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, висновком експертного дослідження ДНІДСЕ від 10 червня 2008 року № 1309/1310 встановлено ринкову вартість квартири АДРЕСА_3 у сумі - 396236 гривень, що за курсом валют НБУ на день ухвалення заочного рішення про поділ майна подружжя - 03 травня 2012 року за 1 (один) долар США – 7.9899 грн. було еквівалентно 49 592 доларів США, яку відповідачка у встановленому процесуальним законом порядку не оскаржувала, тобто прийняв остаточно визначену вартість.
В подальшому позивач звернувся до відповідачки ОСОБА_2 з метою реального поділу спільної квартири АДРЕСА_3 . Однак, з`ясувалось, що колишня дружина розпорядилася спільним майном без його відома та згоди. Здійснила державну реєстрацію права власності за собою як одноособовим власником, отримала 04 вересня 2014 року свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_2 (раніше Дніпропетровськ) і таємно відчужила, за договором купівлі - продажу квартири від 15 вересня 2014 року, посвідченого - приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., реєстровий № 2386, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, зокрема, Інформаційної довідки № 234312582 від 26 листопада 2020 року. При цьому відповідач ОСОБА_2 , при укладанні правочину подала власноруч підписану, нотаріально посвідчену, заяву про те, що квартира АДРЕСА_3 належить їй на праві особистої власності, оскільки на момент її придбання, в шлюбі та/або фактичних шлюбних відносинах вона не перебувала, тобто зазначила відомості, які, на думку позивача, не відповідають дійсності, чим ввела в оману покупця квартири й приватного нотаріуса Солошенко Ю.В..
27 січня 2022 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В. за замовленням позивача з єдиної бази даних звітів про оцінку, яку введено в експлуатацію у відповідності до наказу Фонду державного майна України від 25 червня 2021 року № 1097, сформовано електронну Довідку з унікальним номером 201-20220127- 0003580160 про оціночну вартість об`єкта нерухомості квартири за адресою : АДРЕСА_4 (раніше Дніпропетровськ) загальної площі 53.6 кв. м., площа житлових приміщень 38,5 кв. м. рік введення в експлуатацію будинку – 1964.
Згідно е-Довідки від 27 січня 2022 року, оціночна вартість квартири АДРЕСА_3 за розміром частки, що оцінюються 53.60 кв. м. становить 1 328 286,00 (один мільйон триста двадцять вісім тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 00 коп., відтак половина суми становить 664 143 (шістсот шістдесят чотири тисячі сто сорок три) грн. 00 коп. із розрахунку (1 328 286.00 : 2), що за курсом валют НБУ на день формування електронної Довідки – 27 січня 2022 року за 1 (один) долар США – 28.3236 грн. із розрахунку (664 143.00:28.3236 грн.) відповідає сумі - 23448 (двадцять три тисячі чотириста сорок вісім )доларів США.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів не дають підстав для задоволення позову, оскільки за даними державної реєстрації спірна квартира набута відповідачкою самостійно. Інші позовні вимоги є похідними від вимог про поділ майна, а тому у їх задоволенні також правомірно відмовлено.
Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Відповідно до частин першої, третьої статті 5 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Правовідносини з набуття у власність квартири у будівельному кооперативі, а також щодо виникнення права спільної сумісної власності подружжя врегульовані загальними нормами – статтями 60, 70 Сімейного Кодексу України (далі – СК України), а також спеціальними нормами, зокрема Житловим Кодексом УРСР (стаття 146), Законом України «Про власність» (статті 15-17), пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 186 від 30 квітня 1985 року.
Згідно з частиною третьою статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 розділу УІІ «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, які виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. До 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України, тобто одна частина правовідношень регулюється старим законом (КпШС), а друга - новим (СК України).
Зазначеними нормами права встановлено, що член житлового, житлово ? будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу та одним із подружжя допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя.
При розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід враховувати, що до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати – про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.
Відповідно до стаття 60 СК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) особами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання тощо, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Як встановлено судом першої інстанції відповідачка ОСОБА_2 сплатила пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_2 за рахунок спадкового майна та лише в період трьох місяців знаходження у шлюбі з ОСОБА_1 . 
Також судами встановлено, що 01 квітня 1991 року ОСОБА_2 на підставі протоколу зборів членів ЖБК № 53 «Комунальник» стала членом кооперативу, оскільки викупила пайовий внесок ОСОБА_7 за зазначену квартиру (т. 2, а.с. 12-25)
В подальшому, після розірвання шлюбу між сторонами, 04 вересня 2014 року ОСОБА_2 було отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , видане Реєстраційною службою Дніпровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, на спірну квартиру (т. 2 а.с. 9-104). Документами, які стали підставою для видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 були: заява ОСОБА_2 від 30 липня 2014 року, копія свідоцтва про державну реєстрацію Обслуговуючого кооперативу ЖБК №53 «Комунальник», довідка ЖБК №53 «Комунальник» від 18 серпня 2014 року, копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців, серії №666436, копія технічного паспорту на квартиру.
Відповідно до договору – купівлі продажу квартири від 15 вересня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. ОСОБА_2 (продавець) було продано квартиру за адресою: АДРЕСА_5 ОСОБА_8 (покупець) на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Дніпровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 04 вересня 2014 року.
Таким чином, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.
Тільки у разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2020 року у справі № 703/3090/17 (провадження № 61-12473св19).
Також слід зазначити, що Закон України «Про власність» (в редакції, чинній на момент повного внесення пайових внесків) не встановлював обов`язку вчинення певних дій для набуття права власності, встановлював лише умови здійснення повної оплати пайового внеску. Положення щодо здійснення державної реєстрації права власності на майно члена кооперативу і виникнення у зв`язку з цим права власності були введені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку із запровадженням державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 04 липня 2013 року № 402-VII, який набрав чинності 04 серпня 2013 року. Цим Законом були внесені зміни до статті 19-1 Закону України «Про кооперацію», а саме доповнено частину другу цієї статті реченням такого змісту: «Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону».
Так, на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, суд першої інстанції, зробив вірний висновок про те, що квартира АДРЕСА_6 , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_9 , відтак не підлягає поділу між ними. 
Стосовно позовних вимог про стягнення грошової компенсації дійсної ринкової вартості частини у спільному майні подружжя та стягнення відсотків за користування чужими грошовими коштами, інфляційних витрат, то слід зазначити, що вони є похідними від вимог щодо поділу майна подружжя, а тому у їх задоволенні судом першої інстанції також вірно відмовлено.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін
Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:                                                                                О. В. Халаджи
                                                                               
                                                                               О.Д. Канурна                                                                                                
Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач                                                                 О. В. Халаджи