ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року	Львів	Справа № 380/12645/22 пров. № А/857/17335/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Запотічного І.І., Кузьмича С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року у справі №380/12645/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії (головуючий суддя першої інстанції – Сакалош В.М., місце ухвалення – м. Львів, дата складання повного тексту – 27.10.2022),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, з вимогами: визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 25.04.2022р. № 12619/1-1300-21 про відмову у перерахунку та поновленні виплати пенсії позивачу; зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України у Львівській області, відновити виплату пенсії за віком позивачу, починаючи з 01.04.2013 р., з її одночасним перерахунком та індексацією відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням змін у пенсійному законодавстві, пенсійною реформою України, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, із застосуванням усіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України на момент поновлення виплати пенсії, на підставі документів, що перебувають у пенсійній справі, нижче від мінімальної пенсії у розмірі прожиткового мінімуму, компенсацією втрати частини доходів за затримку виплати пенсії за період з 01.04.2013р. по день фактичного виконання рішення, одним платежем, на визначений позивачем банківський рахунок, згідно із заявою, поданою представником позивача за довіреністю.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 29.06.2004 перебував на пенсійному обліку та отримував пенсію за віком в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Виплата позивачу пенсії припинена з 01.04.2013 внаслідок виїзду на постійне місце проживання за кордон, в порушення норм статей 24, 64 Конституції України, які гарантують рівень конституційних прав і свобод громадянам перед законом, незалежно від місця проживання, в тому числі, право на пенсійне забезпечення в старості. Головним управлінням Пенсійного фонду у Львівській області відмовлено у перерахунку та поновленні виплати пенсії з 01.04.2013 року. Мотиви відмови, на переконання позивача, суперечать нормам Конституції України, міжнародного права та чинного пенсійного законодавства, оскільки нормами пенсійного законодавства України не встановлено вимоги щодо подачі пенсіонером особисто або його законним представником заяви про відновлення виплати пенсії, як і не встановлено обмежень на звернення з такою заявою представником пенсіонера за дорученням. Вказує на те, що при вирішенні питання про наявність права особи на відновлення виплати пенсії відповідач не наділений повноваженнями в конкретних фактичних обставинах діяти не за законом, а за власним розсудом. За вказаних підстав позивач вважає, що в разі визнання судом неправомірним рішення органу ПФУ про відмову в перерахунку та відновлення пенсії, задоволенню підлягає і похідна вимога про зобов`язання відповідача провести перерахунок і відновити позивачеві виплату пенсії, починаючи з 01.04.2013, з проведенням індексації і компенсації втрати доходу, що захистить порушене право в рамках одного судового розгляду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 25.04.2022р. № 12619/1-1300-21 про відмову у перерахунку та поновленні виплати пенсії позивачу. Зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України у Львівській області, відновити виплату пенсії за віком позивачу, починаючи з 01.04.2013 р., з її одночасним перерахунком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням змін у пенсійному законодавстві, пенсійною реформою України, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, із застосуванням усіх підвищень, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України на момент поновлення виплати пенсії, на підставі документів, що перебувають у пенсійній справі, нижче від мінімальної пенсії у розмірі прожиткового мінімуму, компенсацією втрати частини доходів за затримку виплати пенсії за період з 01.04.2013р. по день фактичного виконання рішення, згідно із заявою, поданою представником позивача за довіреністю. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи. 
Зокрема апелянт вказує на те, що відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію. Пунктом 2.9 Порядку №22-1 передбачено, що особа, яка звертається за пенсією повинна пред`явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Крім того, апелянт стверджує, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому випадку, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. На сьогодні міжнародного договору між Україною та Ізраїлем щодо виплати пенсії не існує. 
З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, з 29.06.2004 перебував на обліку як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З 01.04.2013 на підставі заяви про зняття з обліку від 15.03.2013, талона про зняття реєстрації місця проживання в Україні, виплата пенсії позивачу припинена у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.12.2021 року у справі №380/16835/21, що набрало законної сили, зобов`язано розглянути повторно в установленому законодавством порядку по суті заяви позивача від 26.08.2021 року про поновлення виплати пенсії та поновлення виплати оцінки, наданої в судовому рішенні.
Рішенням відповідача від 25.04.2022 року №12619/І-1300-21 позивачу знову відмовлено у поновленні виплати пенсії з наступних підстав: паспорт громадянина України для проживання за кордоном не є належним документом, що засвідчує особу заявника; заявником не дотримано встановленого порядку звернення за поновлення виплати пенсії, у частині надання документів про стаж та заробітну плату; копії «інших» документів (у рішенні не конкретизовано) не засвідчені.
Позивач, стверджуючи, що починаючи з 01.04.2013 має право на поновлення виплати пенсії як непрацюючий пенсіонер і дитина війни на рівних з іншими громадянами України умовах, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV з урахуванням змін в пенсійному законодавстві, із застосуванням всіх підвищень, надбавок і доплат, передбачених пенсійним законодавством України на момент поновлення виплати пенсії, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, не нижче мінімальної пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, дійсного на момент фактичного виконання судового рішення, з проведенням на загальних підставах індексації та масових перерахунків пенсії в 2017-2021 роках і в подальшому відповідно до пенсійної реформи України, звернувся до суду з позовом про визнання протиправною відмови Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області провести відповідний перерахунок та відновлення виплати йому пенсії та зобов`язання здійснити такі.
Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що оскільки непроведення виплати пенсії позивачу відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, то поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону 1058-IV.
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З урахуванням наведеної норми, суд переглядає справу в межах доводів і вимог апеляційної скарги в частині задоволених позовних вимог.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Статтею 1 Закону №1058-IV визначено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 51 Закону №1058 передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як зазначено в пункті 3.3. цього Рішення, оспорюваними нормами Закону №1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні ЄСПЛ від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України» (заява №10441/06, пункти 41-43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.
У пункті 53 цього рішення також наголошено, що Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (див. рішення ЄСПЛ від 25.04.1978 у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A №26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Закону №1058-IV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Згідно ч.2 ст.49 Закону №1058-IV, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом.
З 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону №1058. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.
При цьому, пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.
У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону №1058-IV визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Аналіз зазначених положень статті 46 Закону №1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.
З метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.
Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.
Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.
Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, не проведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 07.10.2009 свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права пенсіонера на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
За таких обставин, з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону №1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. Тобто, саме з 07.10.2009 пенсійний орган повинен відновлювати виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 20.05.2020 по справі №815/1226/18, а також у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 по справі №420/14441/20.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що виплата пенсії позивачу підлягає поновленню з 01.04.2013.
Крім того, щодо вимог позивача про поновлення його пенсії з одночасним проведенням усіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, проведенням перерахунків та індексації пенсії, не підлягає задоволенню, оскільки це питання належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. 
При цьому, у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для вищезазначених нарахувань позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги  має право скасувати судове рішення  повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з наведених вище підстав.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області – задовольнити частково, 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року у справі №380/12645/22 – змінити виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 01 квітня 2013 року, з компенсацією втрати частини доходів».
В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року по справі №380/12645/22 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	С. М. Кузьмич