УХВАЛА
14 лютого 2023 року 
м. Київ
справа № 380/21250/21
адміністративне провадження № К/990/3499/23 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р. (далі - Суд), перевіривши касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року у справі № 380/21250/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач-1), Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (далі - відповідач 2), у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:
- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо невиконання з 26 лютого 2020 року по 24 жовтня 2021 року рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 813/2950/16 про поновлення його на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь середню заробітну плату за час затримки (з 26 лютого 2020 року по 24 жовтня 2021 року) виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 813/2950/16 про поновлення його на посаді першого заступника військового прокурора Західного регіону України в розмірі 7681834,55 грн. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки виконання рішення суду у справі № 813/2950/16 в сумі 568 553, 70 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки виконання рішення суду у справі № 813/2950/16 в сумі 2 283   898, 68 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
30 січня 2022 року до Суду надійшла касаційна скарга Офісу Генерального прокурора на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року у справі № 380/21250/21.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі Офіс Генерального прокурора посилається на наявність підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Зокрема, скаржник указує, що під час вирішення цього спору суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.01.2019 у справі №760/9521/15-ц, від 10.10.2019 у справі №522/13736/15, від 10.05.2018 у справі №332/603/17 та Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 13.03.2019 у справі № 711/8446/16-ц щодо застосування статті 236 КЗпП України, а саме: що за відсутності вини не можна покладати обов`язок сплати середнього заробітку на відповідача.
Суд зазначає, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У цьому контексті Суд зауважує, що висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 24.01.2019 у справі №760/9521/15-ц, від 10.10.2019 у справі №522/13736/15, від 10.05.2018 у справі №332/603/17, від 13.03.2019 у справі № 711/8446/16-ц не є релевантними до цієї справи.
Так, у постанові від 24.01.2019 у справі №760/9521/15-ц Верховний Суд указав, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде таке рішення суду оскаржуватися. При цьому, зазначене судове рішення не містить висновку про те, що за відсутності вини не можна покладати обов`язок сплати середнього заробітку на відповідача.
У справі №522/13736/15 Верховним Судом вирішувалось питання строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. Зокрема, у постанові від 10.10.2019 Верховний Суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
У постанові від 10.05.2018 у справі №332/603/17 Верховний Суд зазначив, що доводи касаційної скарги щодо неправильного стягнення судом коштів з відповідача, а не з державної організації «Комбінат «Зірка», про неможливість поновлення позивача на займаній ним посаді у зв`язку з її відсутністю, про закінчення виконавчого провадження, про відмову позивача щодо поновлення на іншій запропонованій йому посаді, вбачаються необґрунтованими та не спростовують висновків судів про наявність підстав для задоволення позову, оскільки обставини, на які посилається позивач, не є підставою для звільнення роботодавця від виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника і у зв`язку з невиконанням такого рішення від обов`язку виплатити останньому середнього заробітку на підставі положень статті 236 КЗпП України.
У постанові від 13.03.2019 у справі № 711/8446/16-ц Великою Палатою Верховного Суду надавалась правова оцінка підсудності спорів про стягнення середньої заробітної плати з боржника, стосовно якого порушене провадження у справі про банкрутство.
Верховним Судом установлено, що, приймаючи оскаржувані рішення у справі №380/21250/21, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. При цьому, при вирішенні спору судами було враховано висновок Верховного Суду щодо застосування статті 236 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 24.12.2020 у справі №807/2434/15.
Суд зауважує, що у постанові від 19 квітня 2021 року в справі №826/11861/17 Верховний Суд указав, що відповідно до статті 236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Отже, скаржником не доведено, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Крім того, Суд критично оцінює посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій при вирішенні спору правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 29 квітня 2020 року у справі №810/3246/16, від 14.07.2021 у справі №1340/4393/18, від 04.11.2021 у справі №640/537/20 щодо застосування положень пункту 10 Порядку №100, оскільки одночасно скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування вказаної норми, що є взаємовиключним.
Суд також не приймає посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.11.2021 у справі №826/20483/14, від 24.04.2019 у справі №808/892/17, від 14.12.2020 у справі №826/17787/14 та від 04.02.2021 у справі №808/8770/17 щодо застосування статей 48, 317 КАС України, статті 235 КЗпП України, статей 7, 89 Закону України «Про прокуратуру», підпункту 7 пункту 5 статті 22 Бюджетного кодексу України та підпункту 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, з огляду на те, що правовідносини у зазначених справах не є подібними до спірних правовідносин у цій справі, оскільки, приймаючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили з інших мотивів та встановлених обставин саме у цій справі.
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеним наявність підстав касаційного оскарження, зокрема, визначеної пунктом 1 частини четвертої   статті 328 КАС України.
Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, заявник не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції. 
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
За таких обставин клопотання скаржника про зупинення виконання рішень Судом не вирішується.
Керуючись статтями 248, 328, 332, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року у справі № 380/21250/21 повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є статочною та не може бути оскаржена.

Суддя:                                                                                                        О.Р. Радишевська