ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 березня 2023 року           справа №360/1905/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року (повне судове рішення складено 21 грудня 2021 року) у справі № 360/1905/22 (суддя в І інстанції Петросян К.Є.) за позовом ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, стягнення середнього заробітку за час затримки виплат,

                                                          УСТАНОВИВ:

02 листопада 2022 року представник позивача Дубок С.М., який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ОТЦК), відповідно до якого позивач, з урахуванням уточнення від 08.11.2022, просив:
визнати протиправними дії ОТЦК щодо звільнення ОСОБА_2 з військової служби без проведення остаточного розрахунку, а саме без проведення виплати належної індексації в сумі 194 041,25 грн;
стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за 588 днів затримки повного розрахунку при звільненні за період з 12.03.2021 по 20.10.2022 включно в сумі 306 594,96 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходиться на фінансовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 26.02.2019 № 35 позивач звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу з 26.02.2019. В подальшому ІНФОРМАЦІЯ_5 перейменовано в ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Під час звільнення з військової служби позивачу не виплачено індексацію за період з 01.01.2016 по день звільнення в сумі 194 041,25 грн. Вказані кошти відповідач виплатив лише 21.10.2022, що підтверджено банківською випискою.
Факт затримки розрахунку при звільненні позивача є беззаперечним та підтверджується наявними доказами, у зв`язку із чим, на думку представника позивача, наявні підстави для визнання дій відповідача протиправними щодо не проведення із позивачем остаточного та повного розрахунку в день звільнення.
Зауважив, що відповідач не вперше затримує виплату позивачу розрахунку при звільненні, зокрема грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 14 календарних днів ОСОБА_2 було виплачено лише 12.03.2021. Стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за період з 27.02.2019 по 11.03.2021 включно є предметом позовних вимог позивача в іншій справі. 
У цій справі позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 12.03.2021 по 20.10.2022 включно, тобто за 588 днів затримки розрахунку при звільненні в сумі 306 594,96 грн. 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року позовні вимоги задоволенні частково.
Визнано протиправною бездіяльність ОТЦК щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 27.02.2019 по день 27.08.2019 у розмірі 10 000,00 грн.
У задоволенні решти частини позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору в частині позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги наведено, що суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, не застосував чітку формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. Представник позивача вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано застосував суттєве зменшення присудженої до стягнення з відповідача суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача з військової служби, а також невірно застосував принцип справедливості та співмірності розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача.
Відповідач також подав апеляційну скаргу, проте ухвалою апеляційного суду від 15 березня 2023 року вона повернута, у зв`язку з не усуненням недоліків у встановлений судом строк.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проходив військову службу у Коростенському об`єднаному міському військовому комісаріаті з 14.04.2016 по 26.02.2019 на посаді молодшого спеціаліста служби захисту інформації, що підтверджується довідкою відповідача від 17.11.2022 № Ю/2923, яка перебуває в матеріалах справи. 
Згідно наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 26.02.2019 № 35, старший солдат військової служби за контрактом ОСОБА_2 , молодший спеціаліст служби захисту інформації ІНФОРМАЦІЯ_8 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_9 » Сухопутних військ Збройних Сил України, звільнений наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_10 (по особовому складу) від 13.02.2019 №4-РС з військової служби у запас відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) вважається таким, що  справи та посаду здав і направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_11 . З 26.02.2019 виключений із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та всіх видів забезпечення при ІНФОРМАЦІЯ_3 , та з продовольчого забезпечення (грошова компенсація замість обідів).
Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 по справі № 240/19241/20 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за не використані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 26.02.2019.
На виконання вказаного рішення суду відповідачем 12.03.2021 ОСОБА_2 здійснено виплату на загальну суму 24 346,24 грн.
Вважаючи протиправною бездіяльність ОТЦК щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_2 звернувся до суду. 
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27.07.2021 у справі № 240/4376/21 стягнуто з ОТЦК на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.02.2019 по 11.03.2021 в розмірі 24 407,15 грн.
          Також, відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23.02.2022 по справі № 360/391/22, зокрема:
зобов`язано ОТЦК нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення у період з 14.04.2016 по 28.02.2018, з 01.03.2018 по 26.02.2019 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 14.04.2016 по 28.02.2018 - січень 2008 року, в період з 01.03.2018 по 26.02.2019 - березень 2018 року, з урахуванням абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, з урахуванням виплачених сум; 
зобов`язано ОТЦК нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати – за період з 14.04.2016 по день фактичної виплати індексації.
На виконання рішення суду відповідачем 21.10.2022 виплачена позивачу загальна сума 194 041,25 грн, з яких сума індексації становить 123 062,66 грн та сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації за весь час затримки виплати – 70 978,59 грн, що підтверджується довідкою відповідача від 19.12.2022 №9 та банківською випискою з картки позивача, які перебувають в матеріалах справи.
Отже з матеріалів справи вбачається, що розрахунок щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки здійснено ОСОБА_2  11.03.2021, що слугувало підставою звернення позивача до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.02.2019 по 11.03.2021 та було предметом розгляду в іншій справі № 240/4376/21.
Розрахунок щодо виплати індексації грошового забезпечення здійснено ОСОБА_2 21.10.2022, у зв`язку із чим позивачем в цій справі заявлено вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за 588 днів затримки розрахунку при звільненні за період з 12.03.2021 по 20.10.2022 включно, в сумі 306 594,96 грн, виходячи із середньоденного заробітку 521,42 грн. 
Вважаючи дії відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 12.03.2021 по 20.10.2022 протиправними, позивач через свого представника звернувся до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.
Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише позивачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення відповідачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій відмовлено у задоволенні позовних вимог. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).
Згідно зі статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
У відповідності до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Однак, Законом № 2011-XII як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.
Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та багато інших.
Так, статтею 116 КЗпП України (в редакції станом на дату звільнення позивача з військової служби) на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17, у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.
Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Отже, викладені у відзиві відповідача доводи про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України є безпідставними.
Крім того Великою Палатою Верховного Суду зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.
На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. Так, аналізуючи синтаксичний розбір текстуального змісту положення статті 117 КЗпП України судова палата зробила висновок про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23.12.202 у справі № 825/1732/17, від 29.12.2020 у справі № 520/11337/18.
В цьому випадку, в рамках розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_2 з військової служби не проведено з останнім повного розрахунку, зокрема не була виплачена індексація грошового забезпечення, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України, що має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
В той же час, визначаючись із періодом такої компенсації та її розміром суд враховує таке.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 (далі - Порядок № 100), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід обраховувати, виходячи з розрахунку календарних днів.
Розрахунок  середньоденного заробітку позивача судом не здійснюється, оскільки зазначена обставина встановлена судовим рішенням у справі № 240/4376/21 від 27.07.2021, що набрало законної сили, на підставі довідки   ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.03.2021 № 9/237, яка також міститься в матеріалах цієї справи.
Так, неприйнятною є довідка ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.11.2022 № 9/3209 щодо середньоденного заробітку ОСОБА_2 у розмірі 298,38 грн, надану відповідачем на виконання ухвали суду від 14.11.2022 про відкриття провадження по справі, оскільки вона суперечить інформації, вказаній  в довідці від 23.03.2021 № 9/237 та рішенню суду, що набрало законної сили.
Судами встановлено, що позивача було виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та всіх видів забезпечення при ІНФОРМАЦІЯ_3 26.02.2019 згідно наказу від 26.02.2019 № 35. Отже, днем розрахунку з позивачем є 26.02.2019.
Таким чином, середній заробіток за затримку у виплаті позивачу сум грошового забезпечення, що були нараховані та виплачені ОСОБА_2  відповідно до рішення Луганського окружного адміністративного суду у справі № 360/391/22 від 23.02.2022, підлягає розрахунку з 27.02.2019 (наступний день після проведеного розрахунку) по 21.10.2022 (день фактичної виплати індексації у розмірі 123 062,66 грн), що становить 1333 календарних днів.
При цьому слід врахувати, що з моменту звільнення позивача з військової служби (26.02.2019) до подачі первинної позовної заяви в справі № 360/391/22 про стягнення індексації (17.01.2022) минуло 1057 днів. Тобто, на думку судів, позивачем штучно збільшено період часу, за який стягується середній розрахунок за час затримки при звільненні, та навмисно подано позов до суду через значний проміжок часу, що становить майже 3 роки. 
З урахуванням наведених вище правових позицій Верховного Суду, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10 000 грн, яка є співмірною з його порушеним правом.
Суд відхиляє доводи представника позивача, викладені в апеляційній скарзі, про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки судом першої інстанції у повній мірі враховані правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, не впливають на правильність висновків місцевого суду щодо розміру стягнення, оскільки судом першої інстанції встановлено наявність інших критеріїв для зменшення розміру середнього заробітку, перелічених вище в цьому судовому рішенні. Отже, застосування висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19, не призведе до збільшення такого розміру. Варто додати, що обговорюваний у цій справі спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.
Колегія суддів за встановлених обставин цієї справи не має переконливих аргументів для того, щоб вимагати застосування інших способів та/чи суджень з приводу обставин, які можуть мати значення для визначення суми відшкодування на підставі частини другої статті 117 КЗпП України.
Проаналізувавши інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Відтак, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року в справі № 360/1905/22 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 28 березня 2023 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                       І. В. Сіваченко

                                                                                          А. А. Блохін

                                                                                          Т. Г. Гаврищук