ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/920/23 Справа № 216/2685/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чирський Г.М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого- судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 вересня 2022 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати,-

в с т а н о в и л а:

       У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі — АТ «Українська залізниця») про стягнення недоплаченої частки заробітної плати, мотивуючи тим, що він працює на підприємстві відповідача машиністом тепловоза. За період з 2017 року по 2022 рік йому надавалась щорічна тарифна відпустка із виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.
       Посилаючись на те, що згідно пункту 3.1.5 колективного договору, що діє на підприємстві, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, в той же час, всупереч положень колективного договору, матеріальна допомога йому надавалася не в повному обсязі, просив суд першої інстанції стягнути з відповідача на свою користь недоплачену частку заробітної плати в розмірі 9 332,06 грн. (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2017-2022 роки (включно) та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою цих сум в порядку, передбаченому Законом №2050 «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159. 
       Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 вересня 2022 року в задоволені позову відмовлено.
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.
       Апеляційна скарга обґрунтована тим, що про порушення своїх прав дізнався 11 липня 2022 року, тобто в момент отримання розрахункових листків, в яких визначена сума нарахованої заробітної плати, в той час як математичний розрахунок не може свідчити про дату обізнаності щодо порушеного права. Суд позбавлений можливості самостійно застосовувати наслідки спливу строків позовної давності, в той час як сторони із відповідною заявою не зверталися. Строки позовної давності продовжуються на час дії карантину. 
       Відповідач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався.
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Зважаючи на те, що дана справа відноситься до категорії справ, що виникають з трудових відносин, розгляд апеляційної справи у даній справі проводитиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1  працює на підприємстві відповідача на посаді машиніста тепловоза в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», що сторонами не заперечується та підтверджується розрахунковими документами про нарахування заробітної плати.
       За період з 2017 року по 2020 рік позивачу надавалася щорічна тарифна відпустка із виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в наступних розмірах: в 2017 році в розмірі 2 343,06 грн., в 2018 році в розмірі 2 709,58 грн., в 2019 році в розмірі 2 986,18 грн., в 2020 році в розмірі 2 995,12 грн. в 2021 році — 2 991 грн., в 2022 році в розмірі 4 962 грн. (а.с.11-16).
       24 жовтня 2011 року на підприємстві було зареєстровано колективний договір за № 60/11, в якому пунктом 3.1.1 встановлено, що оплата праці працівників депо проводиться відповідно до наказу Укрзалізниці “Про вдосконалення організації заробітної плати і введення нових тарифних ставок і посадових окладів працівників залізничного транспорту”, який є невід`ємною частиною Галузевої угоди, статті 97 КЗпП України, Закону України “Про оплату праці” та інших державних і галузевих нормативних актів. Впровадження норм праці й розцінок, де окремі елементи робіт заздалегідь погіршують раніше чинні норми на відповідні роботи, впровадження таких норм призупиняється до усунення цих розбіжностей. 
       Згідно пункту 3.1.5 колективного договору матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.9).
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача, встановив, що дійсно загальна сума недоплаченої позивачеві матеріальної допомоги на оздоровлення протягом 2017-2022 років становить 9 332,06 грн. Загальна сума компенсації згідно із Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини у зв`язку з порушенням строків їх виплати" становить 1 034 грн. (94,95 + 112,29 + 131,50 +191,45 + 333,40 + 170,41 = 1034), яка обрахована без віднімання сум податків, зборів та інших обов`язкових платежів, які підлягають нарахуванню роботодавцем в разі виконання відповідного рішення. Законом України №2352-ІХ від 01 липня 2022 року, який набрав чинності 19 липня 2022 року, внесені зміни до статті 233 КЗпП України, якими визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Вказаним Законом скасовані норми колишньої редакції ч.2 ст.233 КЗпП, згідно якої, «у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком". Таким чином, приймаючи до уваги те, що позивач звернувся до суду з позовом 01 серпня 2022 року, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2022 роки, а також компенсації в порядку Закону України №2050 та Порядку №159, які є похідними від основних вимог, пропущений, а тому відмовив в задоволенні цих вимог із зазначених підстав.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині обґрунтованості позову позивача, в той же час не погоджується з висновком суду про пропуск позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови у його задоволенні у зв`язку з наступним.
       Так, як вбачається з матеріалів справи, предметом дійного спору є виплата позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 року по 2022 рік та компенсаційних нарахувань на недоплачену частку заробітної плати.
       Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
       Згідно із ст.2 цього Закону заробітна плата складається з основної, додаткової заробітної плати та інших заохочуваних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
       Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
       До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
       Згідно п.п.2.3.3. п.2.3. Розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України №5 від 13 січня 2004 року та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713, дія якої поширюється на всіх юридичних осіб та їх відокремлені підрозділи незалежно від форм власності й організаційно-правових форм господарювання, та яка розроблена відповідно до Законів України "Про державну статистику" та "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків, матеріальна допомога, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників, відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат та входить до фонду оплати праці.
       Отже, матеріальна допомога на оздоровлення, виплата якої передбачена пунктом 3.1.5 колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за №60/11 від 24 жовтня 2011 року, всім працівникам АТ «Українська залізниця» та яка носить систематичний характер, входить до структури заробітної плати у розумінні статті 2 Закону України «Про заробітну плату».
       Частиною 2 ст.233 КЗпП України, у редакції до 19 липня 2022 року, було визначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
       Відповідно до частин 1-2 ст.233 КзпП, в редакції від 19 липня 2022 року, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті.
       Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (частина 2 статті 233 КЗпП України).
       Тобто, з 19 липня 2022 трудовим законодавством змінено правове регулювання строку звернення з позовом до суду в справах про стягнення належних працівникові сум, зокрема й заробітної плати, а саме - встановлено тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
       Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
       Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.
       Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності.
       Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.
       З огляду на викладене, тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.
       Таким чином, тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини.
       Строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.
       При цьому, тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов.
       Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2022 рік (відпустка січень-лютий 2022 року), колегія суддів приходить до висновку, що строк звернення до суду з таким позовом має визначатись за правилами частини другої статті 233 КЗпП, в редакції, яка була чинною на момент початку перебігу відповідного строку.
       Таким чином, зважаючи на те, що спірні правовідносини виникли до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності відсутні.
       Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно зі змінами, внесеними до КЗпП України Законом №540-ІХ від 30 березня 2020 року, Глава ХІХ Прикінцеві положення Кодексу викладені у наступній редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначенні статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
       Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року на усій території України було установлено карантин, з подальшим його продовженням.
       Таким чином, колегія суддів зауважує на неможливість суду застосовувати наслідки пропуску позивачем позовної давності до вимог про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги за період з моменту впровадження на території карантину, що є окремою підставою для визнання рішення суду в цій частині неправомірним.
       З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та та ухвалення власного рішення по суті справи.
       Згідно ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
       Відповідно до статті 13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.
       Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
       Згідно статті 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
       Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
       Відповідно до положень статті 5 Закону України “Про колективні договори і угоди”, яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
       Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.
       Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами.
       Згідно статті 9 Закону України “Про колективні договори і угоди” Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.
       Колективний договір, угода набирають чинності з дня їх підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у колективному договорі, угоді.
       Після закінчення строку дії колективний договір, угода продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором, угодою.
       Колективний договір, угода зберігають чинність у разі зміни складу, структури, найменування роботодавця, від імені якого укладено цей договір, угоду.
       Так, колективний договір, що діяв на підприємстві з 2011 року по 2020 рік, та який був обов`язковий до виконання для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду, забезпечувалося право працівників на отримання підприємства на гарантоване отримання ними матеріальної допомоги на оздоровлення за їх письмовою заявою у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.
       Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 грн.
       Згідно розрахунку заробітної плати позивача за червень 2017 року, останній отримав матеріальну допомогу на оздоровлення за період відпустки з 22 лютого 2017 року по 07 березня 2017 року в розмірі 2 343,06 грн., замість гарантованого колективним договором мінімальним розміром 3 200 грн., зазнавши таким чином втрати на суму 856,94 грн.
       Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723 грн., в той час як згідно розрахунку заробітної плати позивача за липень 2018 року, останній отримав матеріальну допомогу на оздоровлення за період відпустки з 11 липня 2018 року по 21 серпня 2018 року в розмірі 2 709,58 грн., замість гарантованого колективним договором мінімальним розміром 3 723 грн., зазнавши таким чином втрати на суму 1013,42 грн.
       Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173 грн. Згідно розрахунку заробітної плати позивача за вересень 2019 року, останній отримав матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 2 986,18 грн., замість гарантованого колективним договором мінімальним розміром 4 173 грн., недоотримавши таким чином матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 1 186,82 грн.
       Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 723 грн., в той час як позивачу було фактично виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за період відпустки з 13 травня 2020 року по 12 червня 2020 року в розмірі 2 995,12 грн., недоотримавши таким чином матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 1 727,88 грн.
       Згідно з Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6 000 грн., а згідно розрахунку заробітної плати за квітень 2021 року позивачу була нарахована матеріальна допомога за період відпустки з 17 лютого 2021 року по 19 березня 2021 року в розмірі 2 991 грн. Отже недоотримана сума матеріальної допомоги складає 3 009 грн.
       Законом України «Про державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6 500 грн., а згідно розрахунку заробітної плати за січень 2022 року позивачу була нарахована матеріальна допомога за період відпустки з 15 січня 2022 року по 13 лютого 2022 року в розмірі 4 962 грн. Отже недоотримана сума матеріальної допомоги складає 1 538 грн.
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що загальна сума недоплаченої позивачеві матеріальної допомоги на оздоровлення протягом 2017-2022 років становить 9 332,06 грн. з розрахунку 856,94 грн. + 1013,42 грн. + 1 186,82 грн. + 1 727,88 грн. + 3 009 грн. + 1 538 грн., та які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
       Разом з тим, відповідно до підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа, самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений ІV        Податковим кодексом України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом ІV Податкового кодексу України.
       Згідно із підпунктом 164.2.1 пункту 164.2 ПК України, підлягають оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).
       Відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування.
       Згідно із статтею 171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.
       У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
       Таким чином, колегія суддів зауважує, що сума недоплаченої позивачеві матеріальної допомоги на оздоровлення протягом 2017-2022 років 9 332,06 грн. стягується апеляційним судом з відповідача на користь позивача без утримання податку й інших обов`язкових платежів, яка в подальшому має бути зменшена самим роботодавцем на розмір податків при виконанні рішення суду, які відповідач перераховує до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи.
       Щодо розрахунку вимог в частині стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, суд зазначає наступне. 
       Відповідно до статі 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
       Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
       Пунктами 2,3 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
       Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата.
       Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
       Згідно із Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (пункт 4) сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.         Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.
       За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
       Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
       01 січня 2016 року набули чинності зміни до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", якими у частину 1 статті 4 внесено зміни згідно із Законом №911-VIII від 24 грудня 2015 року та її редакція викладена таким чином: Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
       Та з 01 січня 2023 року дію Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" зупинено на підставі Прикінцевих положень Закону України “Про державний бюджет України на 2023 рік”.
       Згідно із даними веб-сайту Державної служби статистики України щодо показників індексів споживчих цін рівень інфляції перевищив поріг 103 лише у місяцях березень 2022 року — 104,5, в квітні 2022 року — 103, червень 2022 року — 103,1.
       Таким чином, суд апеляційної інстанції у зв`язку зі зміною рішення суду першої інстанції, наводить власний розрахунок розміру компенсації позивачу втрати частини заробітної плати:
- на суму 856,94 за період з 01 липня 2017 року по 19 січня 2023 року:
       856,94 х 104,5/100 - 856,94 = 37,75 грн.
       856,94 х 103,1/100 - 856,94 = 26,57 грн.
       856,94 х 103,1/100 - 856,94 = 26,57 грн.
- на суму 1013,42 за період з 01 серпня 2018 року по 19 січня 2023 року:
       1013,42 х 104,5/100 - 1013,42 = 45,60 грн.
       1013,42 х 103,1/100 - 1013,42 = 31,42 грн.
       1013,42 х 103,1/100 - 1013,42 = 31,42 грн.
- на суму 1 186,82 за період з 01 жовтня 2019 року по 19 січня 2023 року:
       1 186,82 х 104,5/100 - 1 186,82 = 53,41 грн.
       1 186,82 х 103,1/100 - 1 186,82 = 36,79 грн.
       1 186,82 х 103,1/100 - 1 186,82 = 36,79 грн.
- на суму 1 727,88 за період з 01 вересня 2020 року по 19 січня 2023 року:
       1 727,88 х 104,5/100 - 1 727,88 = 77,75 грн.
       1 727,88 х 103,1/100 - 1 727,88 = 53,56 грн.
       1 727,88 х 103,1/100 - 1 727,88 = 53,56 грн.
- на суму 3 009 за період з 01 травня 2021 року по 19 січня 2023 року:
       3 009 х 104,5/100 - 3 009 = 135,40 грн.
       3 009 х 103,1/100 - 3 009 = 93,28 грн.
       3 009 х 103,1/100 - 3 009 = 93,28 грн.
- на суму 1 538 за період з 01 лютого 2022 року по 19 січня 2023 року:
       1 538 х 104,5/100 - 1 538 = 69,21 грн.
       1 538 х 103,1/100 - 1 538 = 47,68 грн.
       1 538 х 103,1/100 - 1 538 = 47,68 грн.
       Здійснивши калькуляцію вказаних сум, колегія суддів доходить висновку, що розмір компенсації позивачу втрати частини заробітної плати становить 997,71 грн.
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1  та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про задоволення позову шляхом стягнення з відповідача АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену позивачеві матеріальну допомогу на оздоровлення протягом 2017-2022 років в розмірі 9 332,06 грн. та 997,71 грн. компенсації втрати частини заробітної плати.
       В той же час, враховуючи дію Закону України “Про державний бюджет України на 2023 рік”, Прикінцевими положеннями якого, з 01 січня 2023 року зупинено дію Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", колегія суддів доходить висновку, що постанова апеляційного суду в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в розмірі 997,71 грн. не підлягає виконанню протягом дії Закону України “Про державний бюджет України на 2023 рік”.
       Зважаючи на результат розгляду справи, в порядку ч.13 ст.141 ЦПК України з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави підлягають стягненню судові витрати в розмірі 4 962 грн. щ розрахунку за подання позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 1984,80 грн. (992,40 х2) та 2977,20 грн. за розгляд апеляційної скарги (1984,80 х 150%).
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

п о с т а н о в и л а:
       
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.

       Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       Позов  ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати задовольнити.

       Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену частину матеріальної допомоги на оздоровлення протягом 2017-2022 років в розмірі 9 332,06 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 997,71 грн.

       Постанова апеляційного суду в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в розмірі 997,71 грн. не підлягає виконанню протягом дії Закону України “Про державний бюджет України на 2023 рік”.

       Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 4 962 грн.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

       Повний текст постанови складено 20 січня 2023 року.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

        Судді:                                                 Куценко Т.Р.

Макаров М.О.