КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
28 березня 2023 року
 
м. Київ
 
справа №371/497/21
 
провадження №22-ц/824/6053/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф. 
 
учасники справи:
 
позивач - акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»
відповідач -  ОСОБА_1 
 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - Сухої Марини Василівни
 
на заочне рішення Миронівського районного суду Київської області від 29 грудня 2022 року у складі судді  Капшук Л.О.
 
у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Банк Кердит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2021 року представник АТ «Банк Кредит Дніпро» - Лисенко В.М. звернувся в суд з указаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 67 842,32 грн, яка складається з:                   суми залишку простроченого кредиту у розмірі 47 672,32 грн; суми залишку прострочених відсотків у сумі 5 245,15 грн; суми залишку прострочених комісій - 14 924,85 грн, а також судовий збір у розмірі 2 270 грн.
У мотивування вимог зазначав, що 20 листопада 2018 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №22030000096348, за умовами якого банк надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти на споживчі потреби, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за його користування, комісії та всі інші платежі, що передбачені договором.
Банк свої зобов`язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти у сумі 49 999,28 грн строком на 60 місяців на споживчі потреби.
Сторони погодили розмір процентної ставки за користування кредитом на рівні 0,001% річних, а на прострочену заборгованість - 56,0 % річних. Розмір щомісячної комісії за обслуговування кредиту встановлено у розмірі 1,99% від суми кредиту.
Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, грошові кошти на повернення кредиту не надавав, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, яка станом на 27 квітня 2021 року становить 67 842,32 грн та складається з:                   47 672,32 грн - сума залишку простроченого кредиту; 5 245,15 грн - сума залишку прострочених відсотків; 14 924,85 грн - сума залишку прострочених комісій.
На підставі викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.
Заочним рішенням Миронівського районного суду Київської області від 29 грудня 2022 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за простроченим кредитом та простроченими відсотками у розмірі 52 917,47 грн та 1 770,62 грн сплаченого позивачем судового збору, а всього 54 688,09 грн. 
У задоволенні позовних вимог про стягнення суми простроченої комісії у розмірі 14 924,32 грн відмовлено.
Не погоджуючись з указаним заочним рішенням, 02 лютого 2023 року представник позивача АТ «Банк Кредит Дніпро» - Сухая М.В. звернулася до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 67 842,32 грн, яка складається з суми залишку простроченого кредиту в розмірі 47 672,32 грн; суми залишку прострочених відсотків в розмірі 5 245,15 грн; суми прострочених комісій в розмірі 14 924,85 грн, а також витрати по сплаті судового збору.
Оскаржуване рішення вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду базуються на невірній юридичній оцінці, поверхневому огляді та неповному дослідженні письмових доказів. 
Уважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що нарахування позивачем відповідачу комісії є незаконним та не відповідає дійсним обставинам справи, нормам чинного законодавства, а також природі кредитних відносин, оскільки користування кредитними коштами завжди потребує витрат з боку позичальника.
Наголошує на тому, що в матеріалах справи містяться копії підписаних               ОСОБА_1 паспорту споживчого кредиту, заяви-згоди на укладання універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб та кредитного договору, які свідчать про те, що відповідач ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, а також отримав всі пояснення, необхідні для забезпечення можливості оцінити чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення інформації, в тому числі, суттєвих характеристик, запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, зокрема в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.
Вказує, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, що регулюють питання споживчого кредитування і встановлення комісій у договорах про споживчі кредити, внаслідок чого було прийнято незаконне судове рішення.
Відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Нормами статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що представником позивача АТ «Банк Кредит Дніпро» - Сухою М.В. заочне рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми залишку прострочених комісій у розмірі              14 924,85 грн. В іншій частині рішення сторона позивача погоджується з висновками суду першої інстанції, а тому заочне рішення апеляційним судом перевіряється лише в частині стягнення суми залишку прострочених комісій у розмірі 14 924,85 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення суми залишку прострочених комісій, суд першої інстанції виходив з того, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов?язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Судом установлено, що 20 листопада 2018 року між АТ «Банк Кердит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 22030000096348.
Відповідно до пунктів 1.2.-1.4. кредитного договору, банк зобов`язався надати відповідачу грошові кошти у тимчасове платне користування на споживчі потреби шляхом перерахування суми кредиту на поточний рахунок клієнта, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за його користування, комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом, встановленим цим договором розмірах і строках та виконати свої зобов?язання за даним договором в повному обсязі.
Кредит надається у розмірі 49 999,28 грн на споживчі потреби, строк кредитування становить 60 місяців. Щорічна комісія за обслуговування кредиту встановлена у розмірі 1,99% від суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується на строкову заборгованість за кредитом у розмірі 0,001% річних на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0 % річних.
Пунктом 2.1. визначено, що погашення кредиту відбувається шляхом сплати щомісячних ануїтентних платежів відповідно до графіку платежів, визначеному у кредитному договорі на відповідний рахунок.
Відповідачем підписано заяву-згоду №5337698 від 20 листопада 2018 року на укладення Універсального договору банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, в якому міститься інформація про споживчий кредит щодо основних умов кредитування, реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядку повернення кредиту.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 27 квітня 2021 року становить 67 842,32 грн та складається з:  47 672,32 грн прострочений кредит; 5 245,15 грн - прострочені відсотки; 14 924,82 грн - прострочені комісії.
З виписки по особовому рахунку за період з 20 листопада 2018 року по 27 квітня 2021 року вбачається, що по визначених в договорі кредитування №22030000096348 рахунках проводилися транзакції щодо зарахування коштів на погашення заборгованості за кредитом та комісією.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
На підставі положень статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу положень частини 1 статті 598 ЦК України, зобов?язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно зі статтею 599 ЦК України, зобов?язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами було в письмовій формі укладено кредитний договір, в якому узгоджено всі його істотні умови.
Прийняті на себе зобов?язання за вказаним кредитним договором щодо надання кредитних коштів банк виконав своєчасно, надававши кошти в повному обсязі.
Відповідач, у свою чергу, допустив невиконання своєї частини зобов?язань за договором, у зв`язку з чим місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку суми залишку простроченого кредиту у розмірі              47 672,32 грн та залишку прострочених відсотків у розмірі 5 245,15 грн.
В цій частині судове рішення не оскаржується.
Окрім залишку простроченого кредиту та прострочених відсотків сторона позивача просила стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача залишок прострочених комісій у розмірі 14 924,85 грн.
Так, пунктом 1.2 кредитного договору встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту у розмірі 1,99% від суми кредиту.
Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення договору та яка застосовувалася до правовідносин споживчого кредитування до 10 червня 2017 року (з 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів»).
Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний  сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов?язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Частиною 6 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що споживач не зобов?язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.
За змістом частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживача.
Частиною третьою вказаної вище статті визначено перелік несправедливих умов договору. А відповідно до частини 4 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.
Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (частина 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
У пункті 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» дано визначення терміну послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України є обов?язком банку, відповідно, виконання такого обов?язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов?язок банку за кредитним договором, то така дія як плата за обслуговування кредиту, не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання кредиту, у зв?язку із укладенням кредитного договору, відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту - позичальнику.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов?язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов?язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з Додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов?язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов?язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п?ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п?ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов?язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому, до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин, положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов?язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними, відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п?ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно кредитного договору №22030000096348 від 20 листопада 2018 року необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов?язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 4 «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору (колонка 8 графіка).
Разом з тим, у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов?язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).
Зважаючи на викладене, оскільки банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.2 та Розділу 4 кредитного договору щодо обов?язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними, відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Враховуючи вищенаведене, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про нікчемність в силу закону з моменту його укладення пункту 1.2 та Розділу 4 кредитного договору в частині обов?язку позичальника щомісяця сплачувати комісію за обслуговування кредиту.
Таким чином, вказані положення пункту та розділу кредитного договору є такими, що не створюють юридичних наслідків для сторін, тому не потребують визнання їх недійсними.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частин першої та третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права і не спростовують висновків суду. 
При вирішенні вказаної справи місцевим судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону. 
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення прострочених комісій - залишенню без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника позивача акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - Сухої Марини Василівни - залишити без задоволення.
Заочне рішення Миронівського районного суду Київської області від 29 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення прострочених комісій - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                             В.А. Кравець

Судді                                                                                         О.В. Желепа

                                                                                                   О.Ф. Мазурик