УХВАЛА

23 березня 2023 року 
м. Київ

справа №620/3866/19
адміністративне провадження № К/990/8001/23  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е., 
суддів - Кашпур О.В., Шевцової Н.В., 
перевіривши касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року у справі №620/3866/19 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 12.11.2019 року №1427ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника другого відділу процесуального керівництва управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних проваджень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України;
- зобов`язати Офіс Генерального прокурора поновити (призначити) ОСОБА_1 на рівнозначну посаду заступника начальника відділу або на іншу адміністративну посаду в Офісі Генерального прокурора з 22.11.2019;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 22.11.2019 по день винесення судом рішення про поновлення.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року, в задоволенні значеного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу.
Заявник, посилаючись на положення пунктів1 та 3 частини четвертої  статті 328 КАС України, зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції Верховного Суду, та вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Предметом спору у цій справі є правомірність наказу про звільнення з органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором, прийнятого за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора.
За приписами пункту 6 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, діяв відповідно до висновків Верховного Суду щодо застосування положень підпункту 2 пункту 19 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі - Закон №113-ІХ) у системному зв`язку з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, сформованому у постановах від 21 вересня 2021 року у справі №200/5038/20-а та №160/6204/20, від 24 вересня 2021 року у справі №160/6596/20, від 25 листопада 2021 року у справі №160/5745/20, від 10 листопада 2021 року у справі №160/6065/20, предметом спору якого була правомірність звільнення прокурора з органів прокуратури через неуспішне проходження ним атестації внаслідок не набрання прохідного балу під час складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону. Так, зокрема, у справі №160/6204/20 Суд зазначив, що порівнюючи співвідношення правових норм Закону №1697-VII і Закону №113-ІХ, які визначають загальні підстави і умови, за яких можливе звільнення прокурорів, можна сказати, що вони не суперечать одна одній, кожна з них претендує на відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин. Суд зазначив, що існування Закону №1697-VII та Закону №113-ІХ, які претендують на застосування до спірних правовідносин, були прийняті в різний час. Так, Закон №1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, прийнятий 14 жовтня 2014 року (набрав чинності 15 липня 2015 року), а Закон № 113-ІХ, положення якого передбачають реалізацію першочергових заходів із реформи органів прокуратури, прийнятий 19 вересня 2019 року (набрав чинності 25 вересня 2019 року, крім окремих його приписів, що не мають значення для цієї справи). Тобто, Закон № 113-ІХ, який визначає способи і форми правового регулювання спірних правовідносин, набрав чинності у часі пізніше. Оскільки Закон №113-ІХ визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним законом до спірних правовідносин. А тому пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, який визначає загальні підстави для звільнення, не є застосовним у розв`язанні спірних правовідносин щодо оскарження рішення атестаційної комісії, незгоди з результатами атестації та наказу про звільнення з посади прокурора за результатами такого рішення. 
Верховним Судом вказано, що звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» прямо передбачене підпунктом 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX і пов`язане, зокрема, з наявністю рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.
Посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо вищезазначених норм права є формальним та наведеним без урахування сталої правозастосовчої практики Верховного Суду в зазначеній категорії спорів, яку врахував суд апеляційної інстанції.
Посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду є необгрунтованим, оскільки наведена судова практика є нерелевантною до даної справи, оскільки не враховувала законодавчі зміни, які стосуються реформування органів прокуратури.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та    незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанції, що відповідають висновкам Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. З урахуванням вищенаведеного у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на підставі пункту 6 частини 1 статті 333 КАС України.
Керуючись статтями 248, пунктом 6 частини першої 333 КАС України,
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2023 року у справі №620/3866/19 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу - відмовити.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                                   В. Е. Мацедонська 

Судді                                                                                                                    О. В. Кашпур

                                                                                                                                Н. В. Шевцова