Справа № 303/151/20

П О С Т А Н О В А
іменем України

        16 січня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Мацунича М. В., Собослоя Г. Г., 
за участю секретаря судового засідання Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 березня 2020 року, ухвалене суддею Куцкірем Ю. Ю.,

у с т а н о в и в:

У січні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі – АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.
Позов обґрунтований тим, що 17.05.2007 між банком та ОСОБА_1  був укладений кредитний договір № MKAWGA00000036, за умовами якого АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав відповідачці кредит у розмірі 16 687,61 доларів США, який ОСОБА_1 зобов`язалася повернути до 16.05.2017 та сплатити відсотки за його користування у строк та у порядку встановлених кредитним договором. 
Банк свої зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, а саме видав відповідачці кредит у розмірі 16 687,61 доларів США. Проте ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цим кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим станом на 21.10.2019 у неї перед банком виникла заборгованість у розмірі 138 405,20 доларів США, яка складається з: - 14 277,58 доларів США за кредитом (тіло кредиту); - 30 468,56 доларів США за відсотками по користуванню кредитом; - 3 030,00 доларів США комісії за користування кредитом; - 90 629,06 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. 
Зазначив банк і те, що з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель ОСОБА_2 узяв на себе обов`язок відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_1 . 
Зважаючи на те, що боржниця взяті на себе зобов`язання не виконала, банком на адресу відповідачів було направлено письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором кредиту. Однак така вимога про погашення заборгованості ними була залишена без задоволення.
Посилаючись на наведені вище обставини банк просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь лише частину заборгованості, тобто заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 10.12.2017 по 21.10.2019 у розмірі 5 448,32 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 136 371,45 грн, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.03.2020 у задоволенні цього позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено. 

Не погоджуючись із цим заочним рішенням суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм процесуального і матеріального права.
Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено банку у стягненні солідарно з відповідачів заборгованості по відсоткам за користування кредитом із підстави начебто відсутності права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного строку кредитування.
На думку апелянта, місцевим судом не взято до уваги те, що сторони окремо не визначили строк кредитного договору, а погодили лише строк кредитування (графік погашення кредиту з розстроченням платежу), термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Відповідно до пункту 3.2. кредитного договору, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відстотки у розмірі, зазначеному у пункті 7.4. цього довогору, згідно з яким позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,4 % на місяць (28,8% на рік). Тобто, сторони встановили зобов`язання позичальника сплатити проценти за неправомірне користування кредитом, а тому застосуванню підлягає ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами (прострочення боржником виконання грошового зобов`язання), у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. 
Отже, банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів 3.2., 7.4. кредитного договору внаслідок прострочення виконання позичальником грошового зобов`язання. 
З огляду на наведене апелянт просив оскаржене заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити, а також вирішити питання про судові витрати. Водночас просив поновити йому строк на апеляційне оскарження цього заочного рішення суду як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року, зокрема поновлено АТ КБ «ПРИВАТБАНК» строк на апеляційне оскарження заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.03.2020.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Пітух В.І. посилався на її безпідставність і надуманість, просив у задоволенні такої відмовити, а оскаржене заочне рішення суду залишити без змін. 

У судовому засіданні представниця позивача (апелянта) АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Гриниха Т.Ю. апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній, просила її задовольнити, оскаржене заочне рішення суду скасувати та позов задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_1 – адвокат Пітух В.І. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечив із підстав наведених у відзиві на неї, просив таку залишити без задоволення, а оскаржене заочне рішення суду - без змін.

Відповідач ОСОБА_2  у судове засідання не з`явився повторно, хоча був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Водночас від нього на адресу Закарпатського апеляційного суду 02.02.2022 надійшло письмове клопотання про розгляд справи без його участі, в якому він також просив апеляційну скаргу відхилити, а оскаржене заочне рішення суду залишити без змін (а.с.134). З огляду на це неявка відповідача ОСОБА_2 , на переконання колегії суддів та відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці апелянта АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Гринихи Т.Ю., представника відповідачки ОСОБА_1 – адвоката Пітуха В.І., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» місцевий суд виходив із того, що після закінчення 16.05.2017 строку кредитування та за відсутності при цьому іншої домовленості сторін, банк утратив своє право нараховувати передбачені кредитним договором проценти за період з 10.12.2017 по 21.10.2019, оскільки у цьому випадку права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки таких місцевий суд дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з огляду на таке.
Судом установлено, що 17 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № MKAWGA00000036, за умовами якого банк надав позичальниці кредит у розмірі 16 687,61 доларів США, які ОСОБА_3 повинна була повернути банку в строк до 16.05.2017 (пункт 7.1. кредитного договору) (а.с.15-17). 
18 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № MKAWGA00000036, за умовами якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед банком за зобов`язаннями позичальниці ОСОБА_1 по кредитному договору. Відповідно до пунктів 11, 12 указаного договору поруки: цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором; порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років із дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (а.с.18). 
Як видно із наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_3  за цим кредитним договором, то станом на 21.10.2019 у неї перед банком наявна заборгованість у розмірі 138 405,20 доларів США, яка складається з: - 14 277,58 доларів США за кредитом (тіло кредиту); - 30 468,56 доларів США за відсотками по користуванню кредитом; - 3 030,00 доларів США комісії за користування кредитом; - 90 629,06 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. При цьому загальний залишок заборгованості за процентами за період з 10.12.2017 по 21.10.2019 складає 5 448,32 доларів США (а.с.7-9). 
04 грудня 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» направило відповідачам вимогу про погашення кредитної заборгованості у розмірі 138 756,93 доларів США, яка складається з: - 14 277,58 доларів США за кредитом (тіло кредиту); - 30 828,57 доларів США за відсотками по користуванню кредитом; - 2 6700 доларів США комісії за користування кредитом; - 90 980,78 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором (а.с.11-14)
За змістом частин перших статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Положеннями частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.  У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Як регламентовано ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Частиною другою ст. 625 ЦК України констатовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Приписами ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зазначено, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк, як правило, починає спливати з моменту укладення договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України, де згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Пунктом 5.1. розділу 5 «Термін дії договору й порядок зміни умов договору» зазначеного кредитного договору від 17.05.2007 передбачено, що даний договір в обсязі виданих позичальниці коштів діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.
Відповідно до пункту 7.4. указаного кредитного договору, то згідно зі ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальницею зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1., 2.2.4, 2.3.3. цього договору, позичальниця сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,4% на місяць, розраховані на суму непогашеної у строк заборгованості за кредитом. 
Зважаючи на те, що цей кредитний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, погодження сторонами у пункті 7.4. підвищеної процентної ставки за прострочення виконання ОСОБА_3 грошового зобов`язання, а також ураховуючи, що вимогу про повне погашення кредитної заборгованості банком було надіслано відповідачам 04.12.2019, яка ними у встановлений банком у вимозі строк не виконана, а відтак колегія суддів уважає, що позивачем обґрунтовано заявлено вимогу про стягнення з позичальниці та поручителя заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 10.12.2017 по 21.10.2019 у розмірі 5 448,32 доларів США.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає слушними, оскільки вони ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
З огляду на наведене заочне рішення місцевого суду не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про задоволення позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Як регламентовано ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо, зокрема суд апеляційної інстанції ухвалює нове судове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі ст. 141 ЦПК України із відповідачів на користь позивача-апелянта слід стягнути понесені АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2 102 грн (а.с.6) та апеляційної скарги у розмірі 3 153 грн (а.с.63), що разом складає 5 255 грн, тобто з кожного по 2 627,50 гривень. 
Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити.
Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 березня 2020 року скасувати.
Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 5 448,32 доларів США, що за курсом 25,03 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 21.10.2019 складає 136 371,45 гривень, за кредитним договором №МКАWGA00000036 від 17.05.2007, яка складається із заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 10.12.2017 по 21.10.2019. 
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» по 2 627,50 грн з кожного судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 20 січня 2023 року.

Суддя-доповідачка 

Судді