ПОСТАНОВА
Іменем України

22 лютого 2023 року   
Київ
справа №640/41/20
адміністративне провадження №К/990/25132/22
              
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Усенко Є.А.,  Яковенка М.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу № 640/41/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА» до Головного управління ДПС у Луганській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року (головуючий суддя - Добрянська Я. І.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року (суддя-доповідач - Кузьменко В. В., судді: Василенко Я. М., Ганечко О. М.),
ВСТАНОВИВ:
02 січня 2020 року (згідно зі штемпелем відділу поштового зв`язку на описі вкладення у цінний лист - 27 грудня 2019 року) Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА» (далі - позивач, ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДФС у Луганській області (далі - ГУ ДФС), Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області (далі - ГУ ДКУ), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ДФС, що полягає у не вчиненні дій, направлених на повернення позивачеві надміру сплачених грошових зобов`язань із земельного податку в сумі 1650529,86 грн на підставі заяви від 18 листопада 2019 року вих. №2732;
- стягнути з місцевого бюджету Луганської області через ГУ ДКУ на користь позивача надміру сплачені грошові зобов`язання із земельного податку в сумі 1650529,86 грн.
Ухвалою від 14 вересня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва задовольнив заяву ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ Україна» про зменшення позовних вимог. У вказаній заяві позивач зменшив позовні вимоги, просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ДФС, що полягає у не вчиненні дій, направлених на повернення позивачеві надміру сплачених грошових зобов`язань із земельного податку в сумі 1650529,86 грн на підставі заяви від 18 листопада 2019 року вих. №2732;
- стягнути з місцевого бюджету Луганської області через ГУ ДКУ на користь позивача суму надміру сплачених грошових зобов`язань із земельного податку в розмірі 486529,86 грн.
На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що сплачений протягом 2014 - 2016 років земельний податок за земельну ділянку за адресою: м. Луганськ, вул. Андрія Ліньова, буд.120, на підставі положень пункту 38.7 Перехідних положень Податкового кодексу України (далі - ПК України) в редакції від 01 січня 2017 року, отримав статус надміру сплачених грошових зобов`язань та підлягає поверненню. З цих підстав не вчинення контролюючим органом дій, направлених на повернення 486529,86 грн свідчить про його протиправну бездіяльність та про можливість стягнення вказаної суми з місцевого бюджету Луганської області через ГУ ДКУ.
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 26 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року, у задоволенні позовних вимог відмовив повністю.
Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили такі обставини.
ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА» (код ЄДРПОУ 32049199) зареєстроване як платник податків за неосновним місцем обліку в ГУ ДПС у Луганській області, Лисичанському управлінні (Артемівський р-н м. Луганська) з 13 лютого 2006 року, зокрема, як платник земельного податку з юридичних осіб та орендної плати за землю.
Протягом 2014-2016 років позивач подавав податкові декларації з земельного податку за земельну ділянку за адресою: м. Луганськ, вул. Андрія Ліньова, буд.120:
1) № 9008200103 від 19 лютого 2014 року за звітний податковий період рік 2014, відповідно до якої нараховано земельного податку на 2014 рік 686351,62 грн;
2) № 9022285137 від 24 лютого 2015 року за звітний податковий період рік 2015, відповідно до якої нараховано земельного податку на 2015 рік 857253,17 грн;
3) № 901849779 від 17 лютого 2016 року за звітний податковий період рік 2016, відповідно до якої нараховано земельного податку на 2016 рік 1228443,80 грн.
Позивач звернувся до відповідача з заявою від 01 березня 2017 року про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань із земельного податку.
Протягом визначеного законодавством строку, позивач кошти не отримав, що стало підставою для його звернення до суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності Луганської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Луганській області щодо не складання висновку про повернення суми надмірно сплачених грошових коштів з земельного податку та зобов`язання контролюючого органу підготувати та подати висновок про повернення надмірно сплачених грошових коштів з земельного податку.
Окружний адміністративного суду міста Києва постановою від 06 грудня 2017 року у справі №826/11743/17 у задоволенні позову ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА» відмовив.
Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 01 березня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07 серпня 2018 року, частково задовольнив апеляційну скаргу ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА», постанову суду першої інстанції скасував і ухвалив нове рішення про часткове задоволення позову: визнав протиправною бездіяльність контролюючого органу щодо не складання висновку про повернення суми надмірно сплачених грошових коштів з земельного податку. В іншій частині позову відмовив (т. 1 а. с. 167-178).
Підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині повернення надміру сплачених грошових зобов`язань із земельного податку на поточний рахунок стали положення Закону України від 23 березня 2017 року № 1989-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо уточнення деяких положень та усунення суперечностей, що виникли при прийнятті «Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» (далі - Закон № 1989-VIII) щодо заборони повернення надмірно сплачених грошових зобов`язань на поточний рахунок.
Наведені обставини стали підставою звернення позивача до Конституційного Суду України з конституційною скаргою щодо невідповідності Конституції України (неконституційності) відповідних положень Закону № 1989-VIII (т. 1 а. с. 179 - 201).
Конституційний Суд України рішенням від 05 червня 2019 року № 3-р(І)/2019 визнав неконституційними положення абзацу двадцять шостого розділу І Закону № 1989-VIII - положення, що забороняли повернення переплати на поточний рахунок платника податку в установі банку (т. 1 а. с. 202 - 218).
Позивач звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду з заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2018 року у справі №826/11743/17, за наслідками розгляду якої суд апеляційної інстанції постановив ухвалу про відмову у її задоволенні. Судове рішення вмотивоване тим, що положення Закону № 1989-VIII станом на час судового розгляду 2017 - 2018 роки залишались чинними, а втратили чинність лише із дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність. При цьому, суд звернув увагу, що продовження існування стану порушення прав, свобод чи інтересів позивача й після ухвалення Конституційним Судом України рішення може бути підставою для звернення до суду з відповідним позовом задля їх захисту (т. 1 а. с. 219 - 249).
Позивач звернувся до ГУ ДФС із заявою від 18 листопада 2019 року вих.№2732 про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань із земельного податку на поточний рахунок платника податку в установі банку (т. 1 а. с. 83 - 90).
Листом від 04 грудня 2019 року №2368/10/12-32-50-04 ГУ ДПС повідомило, що в порушення вимог Порядку інформаційної взаємодії Державної податкової служби України, її територіальних органів, Державної казначейської служби України, її територіальних органів, місцевих фінансових органів у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань та пені, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 11 лютого 2019 року №60 (далі - Порядок №60), у заяві відсутні дані про дату сплати податку та реквізити платіжного документа, за якими кошти перераховано до бюджету (код класифікації доходів бюджету, назва коду бюджетної класифікації (земельний податок чи орендна плата), бюджетний рахунок, на який перераховано кошти, код ЄДРПОУ територіального органу Казначейства, на ім`я якого відкрито рахунок, та МФО Казначейства). Таким чином, у ГУ ДПС відсутня технічна можливість рознести заяву у Журнал опрацювання заяв на повернення, який ведеться засобами інформаційно-телекомунікаційної системи органів ДПС. Також запропоновано ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА» надіслати заяву на повернення надміру сплачених коштів грошових зобов`язань по земельному податку з юридичних осіб чи орендній платі за землю відповідно до вимог Порядку №60.
Вважаючи, що ГУ ДПС допустило протиправну бездіяльність щодо повернення ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ Україна» надміру сплачених грошових зобов`язань із земельного податку в сумі 1650529,86 грн на підставі заяви від 18 листопада 2019 року вих. №2732, позивач звернувся з даним позовом до суду.
В подальшому, як встановили суди, ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА» звернулося до ГУ ДФС із заявою від 17 лютого 2020 року вих. №304, в якій просило повернути надміру сплачені грошові зобов`язання з земельного податку на поточний рахунок платника податку в установі банку у сумі 1164000,00 грн.
Платежами від 26 березня 2020 року, 30 березня 2020 року, 31 березня 2020 року, 03 квітня 2020 року, 06 квітня 2020 року та 07 квітня 2020 року на рахунок позивача надійшли кошти у сумі 1164000,00 грн, що є частиною надмірно сплаченого податку, повернення якого є предметом спору у цій справі. Ці обставини стали підставою для зменшення розміру позовних вимог.
Як встановили суди, станом на час розгляду справи, надмірно сплачені грошові зобов`язання з земельного податку за 2014 рік у сумі 486529,86 грн залишились не повернутими.
Також суди встановили, що ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА» подало до ДПІ в Артемівському районі у м. Луганську уточнюючі податкові декларації по земельному податку на зменшення податкових зобов`язань за звітні податкові періоди 2015 рік (від 06 червня 2017 року № 9276983991) та 2016 рік (від 03 січня 2017 року № 9256671424, від 06 червня 2017 року № 9270985514). Також позивач в режимі Оn-lіnе 06 червня 2017 року подав уточнюючий розрахунок за 2014 рік, але документ не було прийнято, про що відповідно до пункту 49.11 статті 49 ПК України було повідомлено позивачу (зазначено в квитанції №1, яка міститься в матеріалах справи), у зв`язку з тим, що уточнюючі декларації були подані з порушенням вимог пункту 49.8 статті 49, статті 102 ПК України, а саме, зазначено недостовірне значення обов`язкового реквізиту звітний (податковий період), що уточнюється (пункт 48.3 статті 48 ПК України), оскільки відповідно до пункту 102.1 статті 102 глави 9 розділу II ПК України закінчився строк давності подання таких уточнюючих розрахунків.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів подання інших заяв (крім від 17 лютого 2020 року) на повернення надміру сплачених коштів, чи доказів виправлення помилок в уточнюючій декларації за 2014 рік.
Суд апеляційної інстанції відхилив твердження позивача про неповне встановлення обставин справи та невідповідність висновку суду першої інстанції обставинам справи з огляду на те, що судом не заперечено наявність неповернутих надміру сплачених грошових зобов`язань з земельного податку. Поряд з цим, суд першої інстанції вказав про недотримання Товариством порядку повернення таких коштів, що вказує на відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності ГУ ДПС щодо не вчинення дій, направлених на повернення суми надміру сплачених грошових зобов`язань із земельного податку, зокрема з тих підстав, що частина коштів була повернута у встановленому порядку, а визначена Порядком №60 процедура щодо повернення решти коштів позивачем не дотримана, а отже підстави для скасування оскаржуваного рішення - відсутні.
Не погодившись з висновками судів попередніх інстанцій, ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що подана позивачем заява від 18 листопада 2019 року про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань відповідала усім вимогам, що висуваються до такої заяви в статті 43 ПК України, зокрема: (1) у позивача відсутня заборгованість; (2) заява подана у довільній формі; (3) у заяві зазначено напрям повернення сум надмірної сплати. Жодних інших вимог, на переконання позивача, ПК України не встановлює. Тому позивач вважає, що ним дотримано усіх вимог ПК України і контролюючий орган повинен був виконати приписи пункту 43.5 статті 43 ПК України, які встановлюють обов`язок контролюючого органу підготувати та подати до відповідного органу Казначейства висновок про повернення надміру сплачених сум грошових зобов`язань. На переконання позивача, та обставина, що ним в подальшому була подана інша заява від 17 лютого 2020 року про повернення частини надмірно сплачених грошових зобов`язань не свідчить, що спірні правовідносини щодо решти суми припинилися, як і не свідчить про наявність у позивача обов`язку подати ще одну заяву на решту суми. Не погоджується позивач з доводами ГУ ДПС і висновком судів про обов`язок позивача подати уточнюючу декларацію за 2014 рік, оскільки такий обов`язок ПК України для спірних правовідносин не встановлює, а сплачені кошти вважаються надмірно сплаченими в силу пункту 38.7 розділу ХХ Перехідних положень ПК України. На переконання позивача, суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 07 жовтня 2021 року у справі № 826/11741/17, від 22 липня 2021 року у справі № 826/13914/16. Позивач акцентує увагу, що як сума надмірно сплачених платежів, так і право на їх повернення встановлені у судовому рішенні, яке набрало законної сили, у справі №826/11743/17.
Під час обґрунтування доводів і вимог касаційної скарги ТОВ «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА» посилалося на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), на підставі якого Верховний Суд ухвалою від 17 жовтня 2022 року відкрив касаційне провадження у цій справі з метою перевірки вищенаведених доводів позивача.
ГУ ДПС подало відзив на касаційну скаргу. Зазначає, що позивач самостійно задекларував до сплати відповідні суми, а в подальшому подав уточнюючі розрахунки до податкових декларацій, яким зменшив задекларовані показники. Уточнюючі розрахунки були прийняті виключно за 2015, 2016 роки, а за 2014 рік - не прийнято у зв`язку з пропуском строку на його подання. Сума переплати за 2015-2016 роки становить 1164364,13 грн, а не 1650529,86 грн як стверджує позивач. ГУ ДПС зауважує, що при зверненні із заявою від 18 листопада 2019 року позивач не дотримався вимог Порядку №60, а тому йому було запропоновано звернутися із новою. В подальшому до ГУ ДПС надійшла заява позивача від 03 лютого 2020 року за вих. №277 про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань із земельного податку на поточний рахунок платника податку в установі банку у сумі 1650529,86 грн, однак, згідно з інтегрованою карткою платника податків (далі - ІКП) позивач має переплату в сумі 1164364,13 грн, а контролюючий орган не має правових підстав для самостійного коригування ІКП. Звернувшись із заявою від 17 лютого 2020 року, позивач просив повернути лише 1164000,00 грн, які і були йому повернуті на розрахунковий рахунок. На сьогодні позивач має переплату в сумі 364,13 грн і інших заяв від позивача не надходило.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також доводи відзиву на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Виходячи зі змісту касаційної скарги в частині доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також виходячи з предмета спору у цій справі, ключовими питаннями, які були поставлені перед судами (за черговістю їх вирішення) є: 1) дотримання позивачем порядку звернення до контролюючого органу щодо повернення надмірно сплачених грошових зобов`язань з земельного податку; 2) допущення ГУ ДПС протиправної бездіяльності після отримання заяви від 18 листопада 2019 року; 3) наявність підстав для повернення надмірно сплачених грошових зобов`язань.
Перевіряючи правильність вирішення судами попередніх інстанцій зазначених питань, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій допустили поверхневий підхід до розгляду цієї справи.
Так, з огляду на зміст судових рішень, вирішальною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог став висновок судів про те, що отримавши відповідь ГУ ДПС від 04 грудня 2019 року, в якій зазначено про не дотримання позивачем Порядку №60, позивач подав лише одну заяву про повернення коштів, і така заява стосувалася лише суми 1164000,00 грн. Хоча і опосередковано, але суди також послалися на факт неподання позивачем уточнюючого розрахунку до декларації у встановлений строк, яким би було зменшено самостійно задекларовані ним грошові зобов`язання за 2014 рік.
Однак, з огляду на доводи позивача і ГУ ДПС у цій справі, під час вирішення першого ключового питання у цій справі, суди попередніх інстанцій повинні були перевірити правомірність позиції ГУ ДПС, викладеної у листі від 04 грудня 2019 року №2368/10/12-32-50-04, оскільки позивач не погоджувався з тим, що зобов`язаний був вказувати у заяві ті дані, про які зазначає ГУ ДПС. Позивач свою позицію мотивував тим, що норми Порядку №60 встановлюють додаткові вимоги до заяви, які не встановлені у пункті 43.4 статті 43 ПК України (якою закріплено форму подання заяви - у довільній формі). Також позивач неодноразово зауважував на тривалість існування спору щодо повернення сплачених коштів, право на отримання яких позивач доводив в тому числі шляхом звернення до Конституційного Суду України з конституційною скаргою. Позивач зазначав, що як сума, так і право на її отримання вже встановлене у судовому рішенні у справі №826/11743/17, в якій ГУ ДПС також було учасником справи, а тому усі реквізити платіжних доручень ГУ ДПС достеменно відомі. У заяві від 18 листопада 2019 року позивач посилався на такі обставини і надавав копію судового рішення.
ГУ ДПС у своїй відповіді зазначало, що відсутність необхідних реквізитів позбавляла його технічної можливості рознести заяву у Журнал опрацювання заяв на повернення, який ведеться засобами інформаційно-телекомунікаційної системи органів.
Однак, суди не з`ясували, чи може бути така обставина підставою для відмови у поверненні надмірно сплачених платежів. При цьому, слід зауважити, що суди у своїх рішеннях констатували, що цим листом ГУ ДПС саме відмовило у поверненні переплати, що, однак, суперечить змісту такого листа.
Суди не вирішили питання наявності/відсутності колізії між нормами Порядку №60 і пунктом 43.4 статті 43 ПК України в частині форми заяви, відповідно, не вирішили питання відповідності поданої заяви від 18 листопада 2019 року вимогам законодавства, а лише послались, що про її невідповідність таким вимогам зазначило ГУ ДПС.
Під час вирішення другого ключового питання у цій справі, суди попередніх інстанцій повинні були перевірити наявність факту допущення суб`єктом владних повноважень протиправної бездіяльності.
При цьому, усталеною є позиція Верховного Суду про те, що бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Зазначене формулювання бездіяльності закріплене в постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року у справі № П/800/259/15, а в подальшому підтримана у низці постанов Верховного Суду.
Суди попередніх інстанцій не надавали оцінки питанню, чи можна вважати надання відповіді ГУ ДПС протиправною бездіяльністю у контексті розгляду такої заяви. Однак, враховуючи, що позивач ставить питання про допущену протиправну бездіяльність саме в контексті не вчинення дій щодо повернення частини надмірно сплачених коштів, суди попередніх інстанцій повинні були перевірити і встановити момент, з якого у відповідача виник обов`язок з направлення відповідного висновку, і чи вживалися ним дії, пов`язані з його підготуванням і направленням, а так само причини, з яких відповідні дії не були вчинені та/або не досягли позитивного результату.
Посилаючись на те, що після отримання відповіді ГУ ДПС від 04 грудня 2019 року, позивач подав лише одну заяву (від 17 лютого 2020 року) на частину надмірно сплачених коштів, суди попередніх інстанцій не зазначили, чому не приймають до уваги заяву позивача від 03 лютого 2020 року за вих. № 277, у якій ставилося питання про повернення 1650529,86 грн і були наведені дані, про які зазначило ГУ ДПС у листі від 04 грудня 2019 року. Така заява міститься в матеріалах справи (т. 2 а. с. 65) і про отримання її 10 лютого 2020 року зазначало ГУ ДПС.
Ці обставини також мають значення для перевірки доводів позивача про допущення ГУ ДПС протиправної бездіяльності щодо повернення надмірно сплачених коштів.
Під час вирішення третього у цій справі питання суди попередніх інстанцій мали врахувати, що обов`язковою передумовою повернення платнику податків надміру/помилково сплачених коштів, є одночасна наявність таких обставин: 1) відсутність у такого платника податкового боргу; 2) подання платником податків заяви про повернення коштів протягом 1095 днів від дня виникнення переплати; 3) відповідність поданої заяви встановленим вимогам.
Однак, цих обставин суди не встановили.
Колегія суддів вважає, що в межах конкретно цієї справи обов`язковому вирішенню підлягало питання наявності/відсутності обов`язку у позивача подати уточнюючий розрахунок до декларації, яким би було зменшено самостійно задекларовані ним грошові зобов`язання за 2014 рік. Цей висновок випливає з того, що з огляду на позицію, висловлену ГУ ДПС у письмових заявах по суті справи, з не поданням позивачем уточнюючого розрахунку за 2014 рік відповідач пов`язував відсутність відомостей про надмірно сплачені кошти в ІКП і відсутність у ГУ ДПС можливості самостійно коригувати її дані.
Колегія суддів враховує, що за встановленими у цій справі обставинами, правовідносини у цій справі стосуються грошових зобов`язань зі сплати земельного податку, задекларованих у відповідній податкові декларації, і цей податок сплачувався за земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. Андрія Ліньова, буд.120.
Отже, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що правовідносини у цій справі регулюються також Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон №1669-VII), згідно зі статтею 6 якого звільнено суб`єктів господарювання від плати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності в населених пунктах згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону.
У постановах від 30 листопада 2018 року у справі №805/3518/15-а, від 17 червня 2021 року у справі № 826/11385/17, від 30 листопада 2020 року у справі №812/1016/17 Верховний Суд наголошував, що відповідно до положень Закону №1669-VII достатньою підставою для звільнення від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності та скасування орендної плати за користування державним та комунальним майном стосовно конкретних суб`єктів господарювання є встановлення факту здійснення ними діяльності на території проведення антитерористичної операції з 14 квітня 2014 року. При цьому стаття 6 Закону №1669-VII мала пряму дію та не вимагала додаткового вчинення будь-яких дій (отримання сертифіката про засвідчення форс-мажорних обставин тощо) для звільнення від сплати орендної плати за земельні ділянки.
Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2018 року у справі №805/3518/15-а констатував, що відсутність обов`язку сплати податкового зобов`язання виключає можливість утворення податкового боргу та відповідно формування контролюючим органом податкових вимог і стягнення ним самостійно визначених грошових зобов`язань.
У постановах від 16 липня 2019 року у справі №805/1684/16-а, від 19 лютого 2019 року у справі №812/678/16 Верховний Суд також дійшов висновку про наявність підстав для звільнення платника податків від плати за землю на підставі приписів Закону №1669-VII, навіть за умови неподання таким платником уточнюючої декларації з обнулінням попередньо задекларованих показників.
Крім того, позивач під час розгляду справи неодноразово посилався на те, що Законом України від 21 грудня 2016 року № 1797-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» підрозділ 10 розділу ХХ ПК України був доповнений, зокрема, підпунктом 38.7 пункту 38, згідно з яким не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, які розташовані на тимчасово окупованій території та/або території населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення та перебувають у власності та/або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, у період з 14 квітня 2014 року до 31 грудня року, в якому завершено антитерористичну операцію. Нараховані та сплачені за період проведення антитерористичної операції суми плати за землю відповідно до статей 269 - 289 цього Кодексу вважаються надміру сплаченими грошовими зобов`язаннями та підлягають поверненню.
Правової оцінки таким доводам судові рішення не містять.
Отже, посилаючись на неподання уточнюючого розрахунку за 2014 рік, суди не обґрунтували свого висновку із посиланням на норми права, які встановлюють обов`язок позивача у спірних правовідносинах подати відповідний уточнюючий розрахунок у співвідношенні із нормами ПК України, які прямо встановили, що сплачені кошти вважаються надміру сплаченими грошовими зобов`язаннями та підлягають поверненню.
Не врахували суди попередніх інстанцій і обставин, які передували зверненню позивача до суду з цим позовом, зокрема, наявність судових рішень у справі №826/11743/17, звернення позивача до Конституційного Суду України з конституційною скаргою. Загальний час позивача, який був обумовлений вчиненням ним активних дій задля реалізації свого права на отримання надмірно сплачених грошових зобов`язань становить більше п`яти років і за цей час позивач декілька разів подавав до відповідача заяви про їх повернення в сумі 1650529,86 грн.
Відповідно, висловлена судами позиція не відповідає завданню адміністративного судочинства, яке полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Надання правової оцінки доводам позивача пов`язано із встановленням обставин, на які він посилається і які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Однак, суд касаційної інстанції, з огляду на положення статті 341 КАС України, не наділений відповідними повноваженнями.
Верховний Суд не може визнати законними і обґрунтованими рішення судів попередніх інстанцій у цій справі, оскільки не встановлення дійсного предмета доказування та/або ненадання правової оцінки обставинам справи, що входять до предмета доказування, свідчить про недотримання судами вимог процесуального закону щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, не вжиття належних та достатніх заходів для встановлення фактичних обставин справи, шляхом виявлення та витребування доказів, зокрема, з власної ініціативи.
Зазначені порушення судами норм процесуального права унеможливлюють перевірку доводів заявника касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. Внаслідок не повного встановлення судами попередніх інстанцій обставин у цій справі, суд касаційної інстанції позбавлений можливості перевірити застосовність наведених скаржником висновків Верховного Суду з питання застосування норм права до правовідносин, які виникли у цій справі, тобто реалізувати мету, з якою касаційне провадження було відкрито.
Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Частиною четвертою зазначеної статті встановлено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи те, що порушення норм процесуального права допустили обидві судові інстанції, судові рішення у цій справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи, з урахуванням предмета доказування у цій справі, з перевіркою їх належними та допустимими доказами, надати належну правову оцінку кожному доказу окремо та у їх сукупності. Судове рішення, з урахуванням встановлених обставин та зібраних доказів, повинно містити обґрунтування, чому суд приймає або відхиляє той чи інший доказ, надавши правову оцінку усім доводам сторін в межах заявленого позову.
Оскільки за наслідками касаційного перегляду судових рішень у цій справі колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат згідно з частиною шостою статті 139 КАС України не здійснюється.
У зв`язку з набранням чинності Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду", справа підлягає направленню на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Керуючись статтями 341, 345, 353, 355, 356, 359 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТРО КЕШ ЕНД КЕРІ УКРАЇНА» задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2022 року у справі № 640/41/20 скасувати.
Справу № 640/41/20 направити на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді	М.М. Гімон Є.А. Усенко   М.М. Яковенко