КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3196/2023
Справа № 367/5547/20
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
29 березня 2023 року                                                                                     
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області в складі судді Кравчук Ю.В., постановлену в м. Ірпінь 28 листопада 2022 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_5 , про витребування майна,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
            
В серпні 2020 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом про витребування майна, просила витребувати на свою користь земельні ділянки за адресою м. Буча, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд: у ОСОБА_4 земельні ділянки пл. 1,1652 га., кадастровий номер 3210800000:01:026:0001, пл. 1,1919 га., кадастровий номер 3210800000:01:026:0004, у ОСОБА_1 земельні ділянки пл. 2 га., кадастровий номер 3210800000:01:026:0003, пл. 2 га., кадастровий номер 3210800000:01:026:0002.
 
В листопаді 2022 року ОСОБА_6 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на спірні земельні ділянки.
 
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 листопада 2022 року заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на земельні ділянки за адресою м. Буча, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд: пл. 1,1652 га., кадастровий номер 3210800000:01:026:0001, пл. 1,1919 га., кадастровий номер 3210800000:01:026:0004, які належать ОСОБА_4 , земельні ділянки пл. 2 га., кадастровий номер 3210800000:01:026:0003, пл. 2 га., кадастровий номер 3210800000:01:026:0002, які належать ОСОБА_1 .
 
Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, просила скасувати ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 28 листопада 2022 року в частині накладення арешту на належні йому земельні ділянки та прийняти у відповідній частині нову постанову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що 21 вересня 2022 року Броварським міськрайонним судом Київської області постановлено вирок за угодою про визнання винуватості, згідно якого обвинувачений ОСОБА_7 був визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України з призначенням покарання, цивільний позов ОСОБА_8 , пред`явлений у вказаному кримінальному провадженні до осіб, які несуть майнову відповідальність за дії обвинуваченого, залишено без розгляду, скасовано арешт, накладений на земельні ділянки, які були предметом злочинного посягання та предметом цивільного позову. Про те, що вирок не набрав законної сили, відповідач фактично дізнався 07 грудня 2022 року. До цього часу, отримавши копію вироку, відповідач звернувся до державного реєстратора із заявою про скасування записів про арешт земельних ділянок в реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відмітки на копії вироку, що він не набрав законної сили, були відсутні.
Звертав увагу, що відповідачі є добросовісними набувачами земельних ділянок, набувши право власності на них за відплатними договорами. На момент укладення договорів записи про обтяження об`єктів були відсутні, а земельні ділянки належали ОСОБА_7 , який отримав грошові кошти за відплатним договором.
Вважав, що даний позов пред`явлено до неналежних відповідачів, оскільки саме ОСОБА_7 та ОСОБА_5 є тими особами, які повинні відшкодовувати завдану позивачу шкоду в межах позовних вимог до вказаних осіб, і що не заявляючи вимогу про визнання недійсним чи розірвання договорів купівлі-продажу земельних ділянок, неможливо витребувати ці ділянки із чужого володіння.
Зазначав, що з матеріалів справи та поданої заяви про забезпечення позову не вбачається підстав для висновку, що станом на момент звернення з цією заявою або в подальшому існує чи виникне реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову. Факт зняття арешту відповідачем не є доказом такої загрози. Відповідач не має наміру відчужити земельні ділянки, а має намір їх забудовувати, про що він повідомляв суд у відзиві на позовну заяву.
 
Відзивів на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.
 
В судове засідання представник позивача ОСОБА_9 - адвокат Ярош С.В. не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з зайнятістю в іншій справі. Разом із тим, доказів такої зайнятості до клопотання ним надано не було, в зв`язку з чим клопотання визнано необґрунтованим. 
Крім того, апеляційний суд враховує необхідність розгляду справи в межах строку, встановленого ст. 371 ЦПК України, який становить тридцять днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності нез?явившихся учасників справи.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ставить питання про витребування земельних ділянок, між сторонами дійсно існує спір щодо майна, право власності на яке мають відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , і невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду та активний захист прав позивача в разі задоволення позову. Вимоги позивача є співмірними із предметом позову, а вид такого забезпечення повністю відповідає позовним вимогам.
 
Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.
 
При розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
 
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_6 посилалася на те, що є власником земельних ділянок пл. 3,1652 га., кадастровий номер № 3210945300:01:026:0136, та 3,1919 га., кадастровий номер № 3210945300:01:026:0135. В жовтні 2017 року вона випадково дізналась, що 01 вересня 2017 року державним реєстратором Шачковською А.М. на підставі підробних документів було вчинено реєстрацію щодо належних їй земельних ділянок за невідомою особою ОСОБА_7 . В подальшому земельні ділянки були поділені і відчужені відповідачам на підставі договорів купівлі-продажу. За вчинення зазначеного злочину ОСОБА_5 вироком Вишгородського районного суду Київської області від 05 липня 2019 року визнано винною та притягнуто до кримінальної відповідальності. В ході проведення досудового розслідування було встановлено факт використання ОСОБА_7 завідомо підробленого документа - рішення суду, в зв`язку з чим виділено матеріали досудового розслідування у окреме кримінальне провадження, яке наразі перебуває на розгляді Броварського міськрайонного суду Київської області. Таким чином, позивач втратила право власності на належні їй земельні ділянки, які неправомірно вибули із її власності та володіння всупереч її волі та у спосіб, не передбачений законом. Повернення позивачу свого майна можливо шляхом витребування на користь ОСОБА_9 від відповідачів двох земельних ділянок, пл. 1919 га. та 1,1652 га., і двох земельних ділянок по 2,0000 га. кожна.
 
Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, посилалася на те, що паралельно з розглядом даної цивільної справи Броварським міськрайонним судом Київської області здійснювалося провадження у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 та ч. 1 ст. 209 КК України. 23 вересня 2019 року в даній кримінальній справі на спірні земельні ділянки був накладений арешт. 21 вересня 2022 року проголошено вирок, яким ОСОБА_7 визнано винним, призначено йому покарання, а також скасовано арешти спірних земельних ділянок. На даний час вирок не набрав законної сили, оскільки оскаржений потерпілим в апеляційному порядку. Проте 25 жовтня 2022 року відповідачі, ввівши в оману державного реєстратора, протиправно внесли до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про припинення обтяження спірних земельних ділянок арештом. Вважала, що вказані дії свідчать про намір відповідачів здійснити відчуження спірних земельних ділянок, не очікуючи вирішення спору. У разі відчуження відповідачами спірних земельних ділянок виконати судове рішення буде неможливо, а ефективний захист та поновлення порушених прав позивача буде значно ускладнений, оскільки вона буде змушена звертатися з новим віндикаційним позовом до нових їх власників.
 
На а. с. 12 - 19 наявні копії договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 21 грудня 2006 року, укладеного ОСОБА_10 , на підставі яких остання придбала земельні ділянки на території Бучанської селищної ради Київської області, пл. 3,1652 га., кадастровий номер 3210945300:01:026:0136 з цільовим призначенням: житлова забудова, та пл. 3,1919 га., кадастровий номер 3210945300:01:026:0135 з цільовим призначенням: житлова забудова.
На а. с. 20 - 21 наявна копія рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2017 року в справі № 368/2242/17 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про поділ майна, набутого під час шлюбу.
На а. с. 28 - 40 наявна Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відносно земельних ділянок з кадастровими номерами 3210945300:01:026:0136 та 3210945300:01:026:0135, згідно яких 01 вересня 2017 року державним реєстратором Шачковською А.М. прийнято рішення про реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки за ОСОБА_7 на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2017 року № 368/2242/17.
За заявою ОСОБА_7 земельну ділянку пл. 3,1652 га., кадастровий номер 3210945300:01:026:0136 поділено на дві земельні ділянки пл. 2,0000 га. (кадастровий номер 3210800000:01:026:0002) та 1,1652 га.  (кадастровий номер 3210800000:01:026:0001), земельну ділянку пл. 3,1919 га., кадастровий номер 3210945300:01:026:0135 поділено на дві земельні ділянки пл. 2,0000 га.  (кадастровий номер 3210800000:01:026:0003) та 1,1919 га.  (кадастровий номер 3210800000:01:026:0004) (а. с. 41 - 85).
07 листопада 2017 року ОСОБА_7 уклав 4 договори купівлі-продажу щодо спірних земельних ділянок, на підставі яких право власності на спірні земельні ділянки перейшло до ОСОБА_4 (а. с. 86 - 93).
29 березня 2018 року ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_1 земельну ділянку пл. 2 га., кадастровий номер 3210800000:01:026:0002, та пл. 2 га., кадастровий номер 3210800000:01:026:0003 (а. с. 94 - 101).
На а. с. 104 - 108 наявна копія вироку Вишгородського районного суду Київської області в справі № 363/2372/18 від 05 липня 2019 року, залишеного без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року (а. с. 109 - 117), яким державного реєстратора ОСОБА_5 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України; арешт, накладений на земельні ділянки з кадастровими номерами 3210800000:01:026:0001, 3210800000:01:026:0002, 3210800000:01:026:0003, 3210800000:01:026:0004, що належать ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , скасовано та повернуто речові докази власникам за належністю.
На а. с. 118 - 120 наявна копія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, № кримінального провадження 12018110140001097, зареєстроване 06 червня 2018 року, згідно якого в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017110140001909 встановлено використання ОСОБА_7 завідомо підробленого документа, а саме, що ОСОБА_7 , придбавши шляхом обману право на земельну ділянку пл. 3,1652 га. з кадастровим номером 3210945300:01:026:0136, та пл. 3,1919 га., кадастровий номер 3210945300:01:026:0135, уклав угоди з майном, одержаним внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмивання) коштів, на загальну суму 449945 грн.
 
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 21 вересня 2020 року відкрито провадження в даній справі (а. с. 138).
На а. с. 140 - 143 наявна копія відзиву ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на позовну заяву, поданого 02 грудня 2020 року.
 
Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2022 року в справі № 363/2893/19 затверджено угоду від 21 вересня 2022 року про визнання винуватості в кримінальному провадженні № 12018110140001097 між прокурором Броварської окружної прокуратури та обвинуваченим ОСОБА_7 , згідно якого ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України та призначено йому покарання; цивільний позов ОСОБА_11 залишено без розгляду та роз`яснено потерпілому право на звернення з позовом про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства; арешти, накладені ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2019 року на майно, що належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а саме земельні ділянки з кадастровими номерами 3210800000:01:026:0001, 3210800000:01:026:0002, 3210800000:01:026:0003, 3210800000:01:026:0004, скасовано (а. с. 194 - 199).
На а. с. 166 - 193 міститься Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 листопада 2022 року, згідно якої 25 жовтня 2022 року з земельних ділянок пл. 1,1652 га., кадастровий номер 3210800000:01:026:0001, пл. 1,1919 га., кадастровий номер 3210800000:01:026:0004, пл. 2 га., кадастровий номер 3210800000:01:026:0003, пл. 2 га., кадастровий номер 3210800000:01:026:0002 знято арешт на підставі вироку Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2022 року в справі № 363/2893/19.
 
Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції разом із доводами апеляційної скарги у їх сукупності, суд враховує, що предметом даного спору є витребування земельних ділянок, які утворилися в результаті поділу земельних ділянок, належних позивачу і відчужених в подальшому відповідачам, і що у разі задоволення позову зазначені земельні ділянки можуть бути витребувані з володіння зокрема ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_12 .
Також із доказів, доданих до заяви про забезпечення позову, вбачається, що під час розгляду даної справи 25 жовтня 2022 року було знято арешт зі спірних земельних ділянок, накладений в межах кримінальної справи № 363/2372/18 за обвинуваченням ОСОБА_7 , до володіння якого з володіння ОСОБА_9 вибули належні їй спірні земельні ділянки.
 
Виходячи із вищевикладеного, не можна погодитися із доводами апеляційної скарги про відсутність підстав для висновку, що станом на момент звернення з заявою про забезпечення позову або в подальшому існує чи виникне реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову, і що ОСОБА_1 має намір забудови спірних земельних ділянок, а не їх відчуження.
 
Так, ОСОБА_13 заявлено вимоги про витребування спірних земельних ділянок, але оскільки під час розгляду справи заходи забезпечення позову, вжиті щодо спірного майна в іншій (кримінальній) справі було скасовано, відтак небезпека виконання рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно є очевидною.
 
Відповідно до ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
 
Оскільки спірне нерухоме майно (земельна ділянка) як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик відчуження даного майна за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.
 
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пред`явлення позову до неналежних відповідачів, якими мають бути не добросовісні набувачі земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а попередній власник земельних ділянок ОСОБА_14 та державний реєстратор Шачковська А.М., які мають відшкодовувати заподіяну ОСОБА_15 шкоду, а також доводи апеляційної скарги, що без заявлення вимоги про визнання недійсним чи розірвання договорів купівлі-продажу земельних ділянок неможливо витребувати ці ділянки із чужого володіння, з огляду на те, що ці доводи підлягають перевірці під час розгляду справи по суті і не оцінюються на стадії забезпечення позову; процесуальне призначення даної стадії полягає лише в усуненні можливостей утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення заявлених вимог.
 
Крім того, висновки про те, що власник може витребувати належне йому майно                           від будь-якої особи, яка є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене, викладені також Верховним Судом України у постановах від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140 цс 14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1 цс 15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376 цс 16.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18), від 12 березня 2019 року  у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234 гс 18).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування положень статей 387 і 388 ЦК України, тобто є неефективними.
Власник з дотриманням положень статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 
Отже, вжиті судом заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Доводи апеляційної скарги, що про обставини ненабрання вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2022 року відповідач ОСОБА_1 дізнався лише 07 грудня 2022 року, враховуються апеляційним судом, однак не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції про необхідність вжиття заходів забезпечення позову.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 28 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 30 березня 2023 року.
 
Головуючий:                                                                           Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                      Фінагеєв В.О.  
 
                                                                                                 Яворський М.А.