Дата документу 21.03.2023 Справа № 336/6943/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/6943/17        Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/104/23        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» березня 2023 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа – приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Туріченко Оксана Миколаївна, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, визнання недійсним заповіту та договору дарування, витребування майна з чужого володіння, 

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, вимоги за яким збільшила під час розгляду справи, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , розмір вимог по якому до початку судового розгляду збільшила, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, про визнання заповіту, договору дарування житла в частині недійсними, витребування майна з чужого володіння.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є донькою та спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
За життя спадкодавець склав заповіт від 07.09.2012 року, посвідчений заступником сільського голови Михайлівської сільської ради за номером 81, яким все належне йому майно заповідав сину ОСОБА_1 , рідному брату позивачки. 
На момент складання заповіту батько, який до своєї смерті проживав разом з позивачкою, хоча і був дієздатною особою, проте не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки протягом 2011 року переніс два ішемічних інсульти, з 20 червня 2011 року по 29 липня 2011 року перебував у відділенні гострих порушень мозкового крововиливу з діагнозом ішемічний інсульт в правій гемісфері головного мозку з геморагічним просочуванням крові в шлуночки та субанахроїдальний простір, набряк головного мозку, лівобічна геміплегія, гіпертонічна хвороба Ш ступеню. 
З історії хвороби № 4569 випливає, що у спадкодавця були наявні суттєві порушення когнітивних функцій, зниження критики та адекватності.
Перелічені хвороби позбавили батька здатності зріло розмірковувати; характер психічних розладів батька був таким, що він повністю не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Після другого інсульту батько постійно знаходився в ліжку, не міг самостійно пересуватися, підтримувати будь-яке конструктивне спілкування, розуміти значення адресованих до нього звернень, відповідати на елементарні питання, перебував у власному світі, потребував постійного стороннього догляду, який здійснювала позивач, проживаючи з батьками в одній садибі. 
20 листопада 2013 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , з одного боку, та ОСОБА_1 з другого боку, укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подарували, а ОСОБА_1 отримав в дар квартиру АДРЕСА_1 . 
Вказаний договір є недійсним в частині 1/2 частини, що належала ОСОБА_4 , так як дарувальник на момент вчинення вказаного правочину в силу свого хворобливого стану не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказану нерухомість ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. 
Зазначає, що наступні правочини щодо відчуження зазначеного нерухомого майна, що були вчинені після недійсного правочину не підлягають визнанню недійсними. При цьому як спадкоємцю, що здійснила право на спадкування, їй належить право вимоги про витребування майна від недобросовісного набувача, а також від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. 
Після смерті батька вона вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом з ним на момент смерті. Разом з нею прийняла спадщину і мати позивача – ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя матері ані позивач, ані сама ОСОБА_4 оформленням спадщини не займалися з причини хвороб матері: гіпертонічної хвороби Ш ступеню з високим ризиком після гострого інфаркту, цукрового діабету, гастродуаденіту, панкреатиту, катаракти та ангіосклерозу судин ока, онкологічного захворювання, що супроводжувалось хірургічним втручанням.
Після смерті матері позивачка звернулася до п`ятої Запорізької нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, яка (заява) була направлена за належністю до приватного нотаріуса Вільнянського нотаріального округу за місцем реєстрації батька позивачки, де дізналась про наявність спадкової справи, відкритої за заявою відповідача. 
ОСОБА_1 не отримав Свідоцтва про право на спадщину через пропуск строку звернення до нотаріуса, проте звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, зазначивши відповідачем Михайлівську сільську раду Вільнянського району.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.12.2016 року позов задоволено, за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , земельну ділянку під вказаним нерухомим майном, земельну ділянку площею 4,5 га на території Михайлівської сільської ради Вільнянського району для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, гараж за адресою: АДРЕСА_3 , земельну ділянку площею 0,0075 га за вказаною адресою для розташування гаража. Постановою суду апеляційної інстанції від 31 січня 2018 року рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.12.2016 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Так як позивачка на момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 постійно проживала разом з ним за адресою: АДРЕСА_4 , та здійснювала за ним догляд, проте спадкодавець був зареєстрований за іншою адресою, а саме: в будинку АДРЕСА_2 , що і унеможливило отримання нею свідоцтва про право на спадщину, є необхідним встановити факт її постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_4 на момент відкриття спадщини, а саме: станом на 13 січня 2016 року.
На підставі зазначеного остаточно просила: визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 07.09.2012 року заступником сільського голови Михайлівської сільської ради Король А.М. за № 81; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 20.11.2013 року, який було укладено між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М., реєстровий номер 1398, в частині дарування 1/2 частини квартири, належної ОСОБА_4 ; витребувати у ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за нею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_1 28.07.2017 року та посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М., реєстровий номер 625; встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_4 ; вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2021 року позов задоволено частково.
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_4 на момент смерті останнього, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку АДРЕСА_4 .
Визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 під номером 81, посвідчений 7 вересня 2012 року заступником сільського голови Михайлівської сільської ради Король А.М. 
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 20.11.2013 року, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з одного боку, та ОСОБА_1 – з другого, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. під реєстровим номером 1938 р, в частині дарування 1/2 частини, належної ОСОБА_4 .
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 4 125 грн. витрат на отримання професійної правничої допомоги, по 1 141 грн. 50 коп. судового збору.
Решту вимог залишено без задоволення. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права при прийнятті уточнень до позовної заяви, відсутність відмови нотаріуса у видачі спадкоємцю ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , факт проживання позивача та померлого ОСОБА_4 за різними адресами, незаконність проведення посмертної судово-психіатричної експертизи у справі КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги», порушення судом порядку визначення спільної сумісної власності, а також неправильного розподілу судових витрат у справі, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про залишення позову без задоволення.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність її спільного проживання зі спадкодавцем, судово-психіатрична посмертна експертиза була проведена належною установою, висновки експертизи були оцінені судом належним чином, понесені нею судові витрати підлягають відшкодуванню в повному розмірі, до апеляційної скарги долучені докази, які не подавались до суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для їх прийняття в апеляційному суді.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як вказано у частинах першій та другій статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частині другій статті 1257 ЦК України вказано, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За статтею 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України: від 28 вересня 2016 року в справі № 6-1531цс16, від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12, який був підтриманий у постановах Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року в справі № 359/3849/14-ц, від 16 травня 2022 року в справі № 127/8183/19, від 27 травня 2022 року в справі № 752/5238/16-ц.

Як роз`яснено у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Матеріалами справи підтверджено, що 07 вересня 2012 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповідав все належне йому майно ОСОБА_1 (т.1, а. с. 221).

12 листопада 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 подарували, а ОСОБА_1 прийняв у дар належну дарувальникам на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а. с. 138).

Судом першої інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_1 набута дарувальниками ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в порядку участі в приватизації державного житлового фонду, про що свідчить свідоцтво про право на житло № НОМЕР_1 , видане Шевченківською районною адміністрацією 18 березня 1999 року (т.1, а. с. 138). 

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданим Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області (т.1, а.с.11).

За приписами ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, батьки.

Спадкоємець, який проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України).

Позивач є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 , виданого 09 листопада 1964 року, та копією свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_4 , виданого 01 квітня 2017 року (т.1, а.с.12-13).

Зі спадкової справи №55/16, яку заведено приватним нотаріусом Вільнянського нотаріального округу Коробка О.В. після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , вбачається, що із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись: син - ОСОБА_1 , дочка - ОСОБА_2 (т.1, а.с.158-195).

Заява ОСОБА_2 містить посилання на проживання зі спадкодавцем за однією адресою: АДРЕСА_4 на час відкриття спадщини (т.1, а.с.174).

02 грудня 2016 року приватний нотаріус Вільнянського нотаріального округу Коробка О.В. постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском шестимісячного строку на прийняття спадщини (т.1, а.с.171). 

Постановою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №314/1986/18 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Шевченківського суду м. Запоріжжя від 22 травня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади Вільнянського району Запорізької області, третьої особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , приватний нотаріус Вільнянського нотаріального округу Коробка Олена Володимирівна, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено. 

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суд касаційної інстанції зазначив, що під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 31 січня 2018 року, ухваленого у справі №314/7345/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання права власності, в ході апеляційного розгляду встановлено, що скаржник ОСОБА_2 , є рідною донькою спадкодавця ОСОБА_1 , зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на спірне спадкове майно, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (т.2, а.с.107-111). 

Листом від 27 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Коробкою О,В. повідомлено ОСОБА_2 про те, що спадкову справу закрито у зв`язку з надходженням рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2016 року (справа №304/7345/16-ц) про вирішення питання спадщини, визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно (т.1, а.с.172,180). 

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 31 січня 2018 року рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.12.2016 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно відмовлено (т.1, а.с. 76-78). 

За вказаних обставин, не заслуговує на увагу посилання в апеляційній скарзі на відсутність відмови нотаріуса у видачі спадкоємцю ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Вирішуючи позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання разом із спадкоємцем на момент відкриття спадщини, суд послався на: показання свідків  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 , які пояснили, що позивач і її родина на момент захворювання  ОСОБА_4  проживали разом з ним на території однієї садиби за адресою:  АДРЕСА_4 , і здійснювала постійний догляд за батьком; паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_2 , згідно з яким позивач зареєстрована за адресою АДРЕСА_4  з 28.01.1999 року (т.1, а.с.176); Акт №7 підтвердження фактичного проживання ОСОБА_2  разом зі своєю сім`єю: батьком -  ОСОБА_4 , матерю -  ОСОБА_5 , чоловіком -  ОСОБА_10 , сином -  ОСОБА_11 , за адресою:  АДРЕСА_4 , складений в присутності ОСОБА_9 ,  ОСОБА_12 ,  ОСОБА_13  та затверджений головою квартального комітету Счастливою Н.О. (т.1, а. с. 250).

Крім того, матеріали справи містять лист заступника головного лікаря Комунальної установи «Запорізька станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької обласної ради від 25.05.2017 року №222/01-16 ОСОБА_14 , за змістом якого виклики бригади медичної швидкої допомоги ОСОБА_4 , 1939 року народження, у період з 2014 рік по 2016 рік здійснювались за адресою: АДРЕСА_4 . Виклики здійснювались, зокрема, онуком (03.05.2014 року; 02.06.2014 року; 23.12.2014 року; 27.06.2015 року); дочкою (24.09.2015 року, 13.01.2016 року), родичем (23.09.2014 року). Інформацію про виклики за 2013 рік надати неможливо, у зв`язку зі спливом терміну зберігання картки виїзду ШМД (форма 110/0), журналів запису звернень про невідкладну допомогу (форма 115/0) - 3 роки (т.1, а.с.185).

Як вбачається з епікризу  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , від 26.11.2012 року, хвора знаходилась на стаціонарному лікуванні в т/в 8 м/б з 03.11.12 року по 21.11.2012 року, зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_5 , проживає за адресою:  АДРЕСА_4 (т.1, а.с.245 зворот.).

За змістом Виписки Комунальної установи «Міська лікарня №8 м. Запоріжжя» від 25.02.2013 року з амбулаторної карти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адресою проживання зазначено: АДРЕСА_4 (т.1, а.с.244.).

За приписами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Зазначені докази відповідачем не спростовано, що є його обов`язком в розумінні ст.12 ЦПК України.

Згідно зі ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - відповідача). 

Відповідач до апеляційної скарги долучив нові докази: довідку від 13.05.2013 року ЦОС -10 по Шевченківському району, Довідку ВКК №139 від 17.06.2013 року, Акт фактичного проживання ОСОБА_4 , пояснення голови квартального комітету №117 ОСОБА_15 від 17.08.2018 року, відповідь на звернення від 13.10.2017 року №М-0780 (т.2, а.с.192-193).

Як вбачається з матеріалів справи, справа знаходилась в провадженні суду протягом майже чотирьох років (з січня 2018 року по листопад 2021 року), інтереси відповідача в суді представляв адвокат (т.1, а.с.101).

Відповідачем не доведено, а апеляційним судом не встановлено наявності таких об`єктивних обставин, які б унеможливлювали вчинення такої процесуальної дії, як своєчасне подання зазначених доказів під час розгляду справи судом першої інстанції. 

Отже, доводи апеляційної скарги про встановлення факту проживання позивача та померлого ОСОБА_4 за різними адресами не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду.

У спорах щодо правочинів, вчинених фізичними особами за межами цивільної дієздатності, необхідно розмежовувати підстави для визнання правочинів недійсними, які визначені ст. 225 та ст. 226 ЦК України.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли є дані про те, що в момент укладення правочину особа перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Оскільки у частині 1 статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

Як випливає з постанови Верховного Суду України від 17 вересня 2014 р. у справі № 6-131цс14, за змістом ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо суд встановить, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Передумовою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 

Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У частині першій статті 105 ЦПК України зазначено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, у тому числі, психічний стан особи.

Відповідно до Висновку судово-психіатричної експертизи № 530 від 14 грудня 2020 року, призначеної судом за клопотанням позивача, ОСОБА_4 , 1939 року народження, на день підписання заповіту 07 вересня 2012 року та при підписанні договору дарування 20 листопада 3013 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку (гіпертонічна хвороба, ішемічні інсульти у травні та вересні 2011 року), внаслідок чого на день підписання заповіту та на день підписання договору дарування не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.2, а. с. 99-100).

За наслідками проведеної судово-психіатричної експертизи судом першої інстанції встановлено неспроможність ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент укладанні оспорюваних правочинів.

Підставою для визнання одностороннього правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 

Аналогічний висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року в справі № 204/5127/16-ц і його в силу ст. 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні подібних правовідносин. 

Отже, висновок експертизи поєднується з іншими фактичними даними, зокрема поясненнями свідків ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 , які показали, що після другого інсульту ОСОБА_4 залишався прикутим до ліжка, не міг самостійно навіть приймати їжу, практично був позбавлений можливості застосовувати виразні засоби мови та інші засоби продуктивного спілкування, не впізнавав оточуючих, був позбавлений можливості керувати своїми розумовими процесами.

Крім того, про вказані обставини свідчить і зміст експертного дослідження № 84/к від 29.03.2018 року, відповідно до якого з урахуванням того, що пацієнт ОСОБА_4 на момент наданого в розпорядження комісії медичного спостереження демонстрував порушення когнітивних функцій, критики, адекватності, рівня свідомості, за загалом досить стійкий характер проявів судинних та після ішемічних уражень головного мозку комісія вважає, що здатність ОСОБА_4 за станом свого здоров`я повністю (тобто, на нормальному рівні) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, найбільш ймовірно, була порушена (т.1, а. с. 124-130). 

З урахуванням викладеного правильним є висновок суду про нездатність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій на момент вчинення спірних правочинів та як наслідок – наявність підстав для задоволення позову про визнання заповіту, складеного спадкодавцем 07 вересня 2012 року недійсним.

Аргументи апеляційної скарги, що відповідну експертизу проведено не в належній експертній установі, оскільки Комунальне некомерційне підприємство «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» є комунальною організацією, а не державною установою, також не заслуговують на увагу, враховуючи таке.

Згідно зі Статутом Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради, затвердженим рішенням Запорізької обласної ради №48 від 18.03.2021року, підприємство створене на підставі рішення Запорізької обласної ради №13 від 27.02.2020 року «Про створення комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги», його Засновником є Запорізька обласна рада. Підприємство є підпорядкованим та підзвітним та підконтрольним Засновнику та за галузевою спрямованістю підвідомчим Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Запорізької обласної ради (пункт 1.4).

Відповідно до Положення про Департамент охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації, затвердженого Розпорядженням голови обласної державної адміністрації №569 від 31.10.2018 року (далі - Положення), Департамент підпорядкований голові облдержадміністрації, а також підзвітний та підконтрольний Міністерству охорони здоров`я України ( пункт 2 Положення).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про судову експертизу» (тут і далі - в редакції на час визначення судом установи для проведення експертизи) судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом (далі - Закон України № 4038-ХІІ).

Відповідно до частини третьої статті 7 Закону України № 4038-ХІІ виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України належать до державних спеціалізованих установ (частина друга статті 7 Закону України Закон України № 4038-ХІІ).

Відповідно до частини другої статті 71 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричною службами здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. 

Згідно з Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (далі - Положення) Міністерство охорони здоров`я України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Серед інших функцій воно здійснює організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричною службами; державний контроль діяльності психіатричних установ незалежно від форми власності та фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги; затверджує порядки проведення судово-медичної експертизи та судово-психіатричної експертизи; присвоєння кваліфікації судового експерта і кваліфікаційних класів судово-медичним і судово-психіатричним експертам та позбавлення кваліфікації судового експерта і кваліфікаційних класів судово-медичних і судово-психіатричних експертів (підпункт 10 пункту 4 Положення).

Отже, при вирішенні питання стосовно компетенції установи, яка проводить експертизу і є державною в розумінні статті 7 Закону України № 4038-ХІІ слід виходити не з організаційно-правової форми здійснення нею діяльності або форми її власності, а з сфери управління її діяльністю та організації державного контролю.

З наведеного Положення вбачається, що саме держава в особі її центрального органу виконавчої влади - Міністерства охорони здоров`я України здійснює владні повноваження стосовно закладів, які вправі проводити судово-медичні та судово-психіатричні експертизи. 

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року в справі № 462/3998/19.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача  ОСОБА_16  не заперечував проти призначення експертизи саме у Комунальному некомерційному підприємстві «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги».

З огляду на вказане, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги стосовно того, що судово-психіатрична експертиза у даній справі за клопотанням позивача була проведена у неналежній експертній установі, безпідставними.

Пославшись на положення ст.ст. 355-357 ЦК України, та встановивши, що подароване житло набуте дарувальниками в порядку участі в приватизації, суд дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира є спільною частковою власністю, а тому договір дарування може бути визнаним недійсним лише в 1/2 частині, яка належала ОСОБА_4 , як такий, що вчинено дієздатною фізичною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, 

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про витребування майна - спірної квартири з чужого володіння, суд вважав, що обраний позивачкою спосіб захисту є неналежним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

За змістом ст. ст. 387, 388 ЦК України, витребування майна можливо у випадку, коли майно має ознаки відокремленого предмета матеріального світу, на що вказує семантика іменника «витребування», що означає отримання речі в натурі.

Оскільки витребувати можна лише індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності, позов про витребування частки у нерухомому майні на підставі статей 387, 388 ЦК України не підлягає задоволенню, якщо матеріали справи не містять інформації про те, чи частка позивача у спірному нерухомому майні виділена в натурі. 

Аналогічний правовий висновок сформульований в постанові Верховного суду від 02.06.2021 року в справі № 295/17812/18 і суд першої інстанції враховував його відповідно до ст. 263 ЦПК України при розв`язанні подібних правовідносин.

Частиною 3 статті 376 ЦПК України визначено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції. Порушення норм процесуального права, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, зокрема, порушення під час прийняття судом уточнень до позовної заяви, не є підставами, з якими процесуальний закон пов`язує обов`язкове скасування судового рішення. 

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно неправильного розрахунку компенсації судового збору за подання позовної заяви колегія суддів виходить з наступного.

Згідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

З матеріалів справи вбачається, що за звернення до суду з позовом ОСОБА_2 сплатила судовий збір в розмірі 1920 грн. (квитанції №№ 0.0.595832067.1, 0.0.995832075.1, 0.0.995832093.1 від 23 березня 2018 року по 640 грн. кожна), при поданні заяви про уточнення позовних вимог від 21 березня 2019 року ОСОБА_2 додатково сплачено 384,20 грн. (квитанція № 0.0.1304113266.1 від 21 березня 2019 року) (т. 1 а.с.119, 120, 121, 122, 233).

Також при зверненні до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 320 грн. (т. 1 а.с.42).

За результатами розгляду ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2020 року заяву про забезпечення позову залишено без задоволення.

За результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2020 року постановою Запорізького апеляційного суду від 06 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2020 року у цій справі в частині відмови у забезпеченні позову позивача шляхом накладення арешту на все спірне майно у цій справі скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про часткове задоволення заяви (т. 2 а.с. 64-67).

При зверненні до Запорізького апеляційного суду з апеляційною скаргою ОСОБА_2 було сплачено судовий збір в розмірі 420,40 грн. (квитанція № 25 від 13 березня 2020 року) (т. 1 матеріалів оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2020 року у цивільній справі № 336/6943/17 а.с. 30).

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_2 компенсації судового збору в розмірі 2283 грн. (по 1141,50 грн. з кожного відповідача), яка обрахована, виходячи з сплати ОСОБА_2 судового збору за подання позовної заяви, заяви про уточнення позовних вимог, заяви про забезпечення позову, апеляційної скарги на ухвалу суду, з врахуванням результатів розгляду справи - часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Оскільки судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, то розподіл сум судового збору, в тому числі пов`язаного із розглядом заяви про забезпечення позову та відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції при вирішенні справи по суті.

Стосовно витрат позивача на професійну правничу допомогу колегія суддів виходить з такого.

Визначаючи розмір вказаних витрат 8 250 грн. (по 4125 грн. з кожного відповідача), суд першої інстанції виходив з пропорційності розміру витрат до задоволеної частини позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 в суді першої інстанції надавались послуги професійної правничої допомоги адвокатом Степановою Н.Г. на підставі договору про надання правової допомоги № 301 від 30 листопада 2017 року та ордеру серії АА № 003891 від 30 листопада 2017 року (т. 1, а.с. 74,75).

Згідно з умовами договору адвокат зобов`язується представляти інтереси довірителя в Шевченківському районному суді м. Запоріжжя. За роботу, виконану адвокатом за цим договором довіритель при підписанні договору сплачує йому гонорар в сумі, узгодженій сторонами та підтвердженій виданою адвокатом квитанцією. У випадку коли сплаченого за цим договором гонорару недостатньо через складність доручення та тривалості розгляду справи в суді, довіритель зобов`язаний сплатити додатковий гонорар, розмір якого визначається додатковій угоді. Загальна сума сплаченого за договором гонорару підтверджується квитанцією, яка видається адвокатом за вимогою довірителя.

Матеріали справи містять акт прийому-передачі виконаних робіт від 10 листопада 2021 року за договором про надання правової допомоги № 301 від 30 листопада 2017 року, згідно з яким вартість наданих послуг складає 11000 грн., квитанцію № 301/1 від 10 листопада 2021 року на суму 11000 грн. (т. 2, а.с. 123, 124).

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основними засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

За приписами статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частини першої статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням.

Згідно з частиною першою статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», яка дублює положення частини першої статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року) (далі - Правила адвокатської етики), гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», яка дублює положення частини другої статті 28 Правил адвокатської етики порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю (частина третя статті 28 Правил адвокатської етики).

З огляду на викладене, правовідносини щодо домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах яких розглядаються питання щодо зобов`язання по сплаті та строках сплати.

Чинним цивільним процесуальним законодавством визначено критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою.

Згідно з частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункти 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, з огляду на викладене, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
… саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Суд першої інстанції, визначаючи розмір компенсації з врахуванням часткового задоволення позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення компенсації витрат в розмірі 8250 грн.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на неправильне оформлення договору про надання правової допомоги та ордеру шляхом зазначення єдиних унікальних номерів справ, які станом на час укладення договору ще не перебували в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя не спростовує факт надання адвокатом Степановою Н.Г. послуг позивачу ОСОБА_2 , перелік яких міститься в акті прийому передачі від виконаних робіт від 10 листопада 2021 року.

Доводи щодо ненадання позивачем доказів направлення відповідачу копії заяви про розподіл судових витрат не спростовують висновків суду та не свідчать про безпідставність стягнення витрат.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків. 

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2021року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 березня 2023 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова