П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 січня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 420/12184/22	
Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Домусчі С. Д., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в якому просив:
-          визнати протиправними дії щодо відмови у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни;
-          зобов`язати надати статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення відповідного зразка у відповідності до вимог пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;
-          стягнути на його користь моральну щкоду в розмірі 200  000 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни, у розумінні пункту 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», належать, зокрема, інваліди з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, причинний зв`язок яких пов`язаний з виконанням службових обов`язків.
Як указує позивач, у довідці до акту огляду МСЕК зазначено, що виявлена у нього травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків.
Тому, позивач вважає, що він є інвалідом внаслідок війни, а  відмова Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради у встановленні відповідного статусу та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни є протиправною.
До того ж, позивач звертає увагу, що 26.06.2020 йому вже видавалось відповідне посвідчення зі строком дії до 01.07.2022.

Підставою для стягнення моральної шкоди позивач зазначає негативну відповідь  Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 21.07.2022 на його заяву  про надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та про видачу посвідчення відповідного зразка.
Наведене, призвело до того, що він був вимушений звернутися до лікаря, оскільки перебував в стані сильного душевного хвилювання та мав погане самопочуття. 
Зокрема, в період з 28.07.2022 по 04.08.2022 перебував на стаціонарному лікуванні з диагнозом церебро – судинний криз середньої важкості, що підтверджується виписним епікризом №05/04/2022 із медичної картки стаціонарного хворого та електронним лікарняним листком. Також, як заявляє позивач, він поніс витрати у звязку купівлею ліків, призначених лікарем, що підтверджується чеками.
У зв`язку з цим, ОСОБА_1 указує, що зазнав моральних страждань, втративши нормальні життєві зв`язки, а тому оцінює моральну шкоду у 200 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, ОСОБА_1 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, спираючись на усталену практику Верховного Суду щодо спірних правовідносин, вважав, що за статтею 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Отримання ушкодження здоров`я під час проходження військової служби (пов`язаного з проходженням служби) та подальше встановлення інвалідності внаслідок такого ушкодження, не є достатньою підставою для надання статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни». Визначальним є те, що таке ушкодження повинно бути пов`язане із безпосередньою участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Оскільки з наданих позивачем доказів вбачається, що він отримав травму не під час прийняття участі в бойових діях та захисті Батьківщини, а під час проведення кримінально-процесуальних дій в якості оперуповноваженого ГУ МВС України в Одеській області, суд поважав, що вимоги про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення є необгрунтованими.

У зв`язку з тим, що відшкодування моральної шкоди залежить від вирішення спору на користь позивача, то суд відмовив також і в задоволенні цієї вимоги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, їх недоведеності, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги пункт 2 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яким передбачено, що для встановлення наявності права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни необхідно з`ясувати наявність двох умов: 1) належність особи до числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України; 2) встановлення інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержавного під час виконання службових обов`язків.
За такого правового регулювання, скаржник дійшов висновку, що  відповідає вимогам, що встановлені даною нормою, оскільки  проходив службу в органах внутрішніх справ та йому встановлена друга група інвалідності внаслідок поранення, одержавного під час виконання службових обов`язків.
Також скаржник акцентує, що 26.06.2020 йому вже видавалось відповідне посвідчення зі строком дії до 01.07.2022.
Щодо стягнення моральної шкоди, то її обгрунтування в апеляції не відрізняється від обгрунтування, викладеного в позовній заяві.

Департамент праці та соціальнї політики Одеської міської ради, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, не погоджується з доводами скаржника і вважає апеляційну скаргу необгрунтованою та безпідставною.
Доводи відзиву відображають позицію суду першої інстанції щодо відсутності права у позивача на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки позивач не брав участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

У зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглядається в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 з 1996 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 2015 року в Національній поліції України.
Згідно наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області від 04.11.2015 №1420 о/с, підполковника міліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого відділу боротьби з корупцією УБОЗ ГУМВС в Одеській області, було звільнено зі служби в поліції з 06 листопада 2015 року на підставі пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (через хворобу).
Під час проходження ОСОБА_1 служби в органах внутрішніх справ, 26.06.2014, при виконанні службових обов`язків, ним отримано закриту-черепно мозкову травму, садну обличчя та м`яких тканин тулуба. 
З 30.04.2014 по 12.05.2014, останній, лікувався в стаціонарі, що підтверджується листом КНП ЦПМСД №3 ОМР від 11.03.2021.
Висновком службового розслідування № 4926 від 17.07.2014 та актами Форми Н-1 від 16.07.2014 Н-5 від 14.07.2014 встановлено, що  отриманння ОСОБА_1 травм відбулося  в період проходження служби в органах внутрішніх справ при виконанні службових обов`язків.
Згідно довідки МСЕК серії 12ААВ № 729185 позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності, у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків.
Управлінням соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради 26 червня 2020 року ОСОБА_1 видано посвідчення серії НОМЕР_1 , відповідно до якого він є інвалідом ІІ групи та має прав на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.
Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААВ №531412 від 06.07.2022, ОСОБА_1 повторно було встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків, яку продовжено на два роки.
07.07.2022 позивач звернувся до Управління соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою про видачу йому вкладишу до посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, у зв`язку з продовженням інвалідності.
21.07.2022 Управління соціального захисту населення в Малиновському районі Департаменту праці та соціального захисту населення Одеської міської ради надало лист на звернення позивача, в якому повідомило, що за роз`ясненням Міністерства у справах ветеранів України щодо встановлення статусу «Особа з інвалідністю внаслідок війни», підставами для встановлення відповідного статусу є документи, які підтверджують факт настання інвалідності внаслідок: поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини; поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди; з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Чинним законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового i начальницького складу, а Національна поліція, як центральний орган виконавчої влади, не належить до військових формувань. Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 06.07.2022 серія 12 ААВ №531412 ОСОБА_1 визнано особою з інвалідністю, травма якої пов`язана з виконанням службових обов`язків. Таким чином, підстави для встановлення поліцейським статусу особи з інвалідністю внаслідок війни вiдповiдно до пункту 2 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відсутні (а.с.24).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.
Спірні правовідносини, які виникли в даній справі регулює Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).
Відповідно до ст. 4 Закону № 3551-XII, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Пункт 2 частина 2 статті 7 Закону № 3551-XII встановлює, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України і Служби безпеки України та інших військових формувань, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

У межах даної справи необхідно встановити чи розповсюджується процитований пункт 2 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII на позивача, який проходив службу в органах внутрішніх справ та йому встановлена друга група інвалідності внаслідок захворювання, одержавного під час виконання службових обов`язків.

У доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 указує, що він відповідає двом умовам, які містяться у пункті 2 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII: 1) належність особи до числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ України; 2) встановлення інвалідності внаслідок поранення, одержавного під час виконання службових обов`язків.

Відповідаючи на такі доводи апеляції колегія суддів указує таке.
Віднесення особи до інваліда війни відповідно до статті 7 Закону № 3551-XII безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону.
Отже, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Отримання ушкодження здоров`я під час проходження військової служби (пов`язаного з проходженням служби) та подальше встановлення інвалідності внаслідок такого ушкодження, не є достатньою підставою для надання статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни». Визначальним є те, що таке ушкодження повинно бути пов`язане із безпосередньою участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Тому, визначальним при розгляді справи є встановлення того, чи пов`язана інвалідність позивача з виконанням обов`язків військової служби поєднаним із безпосередньою участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, адже в іншому випадку особа не може вважатись інвалідом війни.

Такі правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 (справа № 824/32/19-а), від 18.11.2020 (справа № 1140/2362/18) та від 02.04.2021 (справа № 0540/9350/18).

Обставинами справи встановлено, що ОСОБА_1 отримав травму не під час прийняття участі в бойових діях та захисті Батьківщини, а під час проведення кримінально-процесуальних дій в якості оперуповноваженого ГУ МВС України в Одеській області.

Довід ОСОБА_1 про те, що він належить до осіб начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України не має правового значення для вирішення даного спору, адже ключовим питанням є те, що поранення повинно бути пов`язане із безпосередньою участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Наведене свідчить про те, що є правильним висновок суду першої інстанції, що на позивача не розповсюджуються вимоги пункту 2 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII, оскільки травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Доводи скаржника, що 26.06.2020 йому вже видавалось відповідне посвідчення інваліда війни зі строком дії до 01.07.2022, а позбавлення такого права може порушити принцип правової визначеності, колегія суддів вважає помилковими, оскільки наданий статус був тимчасовим та відповідач, усвідомлюючи помилковість його надання, не вчиняв жодних дій щодо позбавлення позивача цього статусу до закінчення строку його чинності.
Зважаючи на помилкове присвоєння позивачу статусу інваліда війни, який не міг бути наданий йому в силу вимог статті 7 Закону №3551-XII, неможливо стверджувати, що позбавлення цього права свідчить про втручання у права позивача на певні соціальні гарантії, адже на надання такого права позивач не міг та не повинен був розраховувати.

Оскільки суд першої інстанції відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позову, то права на відшкодування моральної шкоди він не має.

У підсумку, оцінюючи викладене в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не передбачений.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 С. Д. Домусчі

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

          Повне судове рішення складено 20.01.2023.