Постанова
Іменем України
08 лютого 2023 року
м. Київ
справа № 501/488/21
провадження № 61-11187св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Ананьївської міської ради Подільського району Одеської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Балтського районного суду Одеської області, в складі судді Ільніцької О. М., від 28 жовтня 2021 року, рішення Балтського районного суду Одеської області, в складі судді Ільніцької О. М., від 09 лютого 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., 
Громіка Р. Д., Дришлюка А. І., від 04 жовтня 2022 року, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та вимог заяви про забезпечення позову
У лютому 2021 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про відібрання малолітньої дитини, повернення її за попереднім місцем проживання та визначення місця проживання дитини з матір`ю.
Позов мотивований тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач вказувала, що після розірвання шлюбу син залишився проживати з нею, але продовжував спілкуватись із батьком, періодично його відвідував. 
24 грудня 2020 року ОСОБА_2 забрав сина, переховує його та змінив місце свого проживання.
ОСОБА_1 зазначала, що її намагання вирішити з відповідачем спір в телефонному режимі, через засоби електронного зв`язку, а також звернення до правоохоронних органів виявились безрезультатними, внаслідок чого вона протягом тривалого часу позбавлена можливості спілкуватись з дитиною, бути обізнаною про стан її здоров`я та розвитку. 
Посилаючись на те, що може забезпечити нормальні умови проживання та виховання дитини, працює, отримує дохід, ОСОБА_1 просила суд:
-          відібрати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_2 та повернути дитину за попереднім місцем проживання до матері ОСОБА_1 ;
-          визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .
Крім того, у жовтні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокат 
Латій О. В., подала заяву про забезпечення позову, у якій посилалась на те, що 24 грудня 2020 року ОСОБА_2 самочинно змінив місце проживання дитини, забравши малолітнього сина ОСОБА_4 , та не повернув його до теперішнього часу. 
Вжиті позивачем заходи з метою встановлення місця знаходження дитини результатів не дали, у зв`язку з чим мати вже десять місяців не володіє будь-якою інформацією про сина.
З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила суд:
-          заборонити змінювати місце перебування дитини ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_3 до вступу в законну силу рішення суду у справі, яка переглядається; 
-          визначити тимчасовий порядок спілкування матері ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати спілкуванню та надати ОСОБА_1 зустрічі по дві години на день за місцем фактичного проживання ОСОБА_2 і малолітнього сина ОСОБА_3 ,
  ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання законної сили рішенням суду.
Короткий зміст оскаржених судових рішень 
Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 28 жовтня 
2021 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду 
від 04 жовтня 2022 року, заяву представника ОСОБА_1 - адвоката 
Латій О. В. про забезпечення позову задоволено. 
Заборонено змінювати місце перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: 4-та дільниця, м. Ананьїв, Одеська область, 66401 до вступу в законну силу рішення суду у справі, яка переглядається. 
Визначено тимчасовий порядок спілкування матері ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати спілкуванню та надати ОСОБА_1 зустрічі по дві години на день за місцем фактичного проживання ОСОБА_2 і малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання законної сили рішенням суду.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що малолітній син сторін ОСОБА_4 , з грудня 2020 року проживає з відповідачем, у зв`язку з чим позивач не має можливості спілкуватися з дитиною, що призводить до втрати зв`язку між матір`ю і дитиною.
Невжиття заходів забезпечення позову у вигляді надання дозволу матері на спілкування з дитиною та заборони змінювати місця перебування дитини до вирішення справи по суті в майбутньому може істотно ускладнити поновлення порушених прав та інтересів ОСОБА_1 , за захистом яких вона звернулася, оскільки втрата зв`язку між матір`ю і дитиною на тривалий проміжок часу призведе до завдання психологічних травм дитині.
Проаналізувавши норми матеріального права, правові висновки Верховного Суду, а також застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, апеляційний суд погодився з висновком районного суду про наявність підстав для забезпечення позову у спосіб, який забезпечить збалансованість інтересів сторін, та є співмірним із заявленими позовними вимогами.
Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 09 лютого 
2022 року, залишеним без з змін постановою Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року, позов задоволено.
Відібрано малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та повернуто дитину за попереднім місцем проживання до матері ОСОБА_1 .
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .
Рішення суду в частині відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживанням до матері допущено до негайного виконання.
Задовольняючи позовні вимоги в частині відібрання дитини від батька та повернення її матері, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач самовільно, без згоди позивача змінив місце проживання малолітньої дитини, при цьому фактів жорстокого поводження з дитиною, її експлуатації, тримання в умовах, небезпечних для життя і здоров`я дитини з боку позивача не довів; матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток.
Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , суди попередніх інстанцій врахували, що відповідач самовільно змінив місце проживання дитини, перешкоджає матері у спілкуванні з малолітнім сином, позбавляючи його материнського піклування та виховання, що призводить до руйнування зв`язків дитини з матір`ю, суперечить сімейним цінностям та найкращим інтересам дитини. 
При цьому мати має задовільні умови для проживання, добрі стосунки в родині, працює та отримує дохід. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та рішення суду першої інстанції, а також постанови апеляційної інстанції і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
11 листопада 2022 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2021 року, рішення Балтського районного суду Одеської області від 09 лютого 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із районного суду.
У січні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду 
від 08 квітня 2020 року у справі № 205/1621/18, від 22 грудня 2021 року у справі № 521/16839/18, у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14 (пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України). 
Вказує, що малолітній ОСОБА_3 від народження проживав з ним.
29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 самовільно забрала дитину проживати в орендоване помешкання, а 24 грудня 2020 року він лише повернув сина додому, що підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, які суди попередніх інстанцій залишили поза увагою. 
Вважає, що матеріали справи містять докази неналежного виконання позивачем своїх обов`язків щодо дитини та вчинення насильства в сім`ї.
Відхиляючи долучений до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції висновок експерта-психолога, апеляційний суд порушив вимоги статті 161 СК України та Конвенцію про права дитини, при цьому не врахував, що дитина прижилася у своєму звичному середовищі, не надав оцінку встановленим фактам та наявним доказам виходячи з інтересів дитини. 
Зазначає, що ухвала про забезпечення позову постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, нехтуючи кращими інтересами дитини та об`єктивними обставинами справи. 
Відзив на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи встановлені судами
Із 19 квітня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого, ІНФОРМАЦІЯ_3 , народився ОСОБА_3 .
Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 24 вересня
2020 року шлюб між сторонами розірвано.
У довідці Саратської селищної ради від 04 жовтня 2016 року № 776-02-14 зазначено, що ОСОБА_3 у період 03 жовтня 2016 року по теперішній час зареєстрований на АДРЕСА_1 , де також зареєстрована ОСОБА_1 .
Згідно з висновком виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області від 18 серпня 2020 року № 1-17-447 наданого під час розгляду цивільної справи № 501/1765/20 за позовом  ОСОБА_2 до 
ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, орган опіки та піклування вважав за недоцільне визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 . 
Згідно з актом від 14 грудня 2020 року, підписаним сусідами ОСОБА_1 , затвердженим начальником ЖЕК, остання з 01 вересня 2016 року по теперішній час фактично постійно проживає зі своїми чотирма дітьми та вітчимом в квартирі АДРЕСА_2 . Характеризується позитивно. 
ОСОБА_1 має задовільні умови проживання, має добрі стосунки в сім`ї, що підтверджено актом обстеження умов її проживання від 15 вересня 
2021 року.
Згідно із висновком органу опіки та піклування Ананьївської міської ради Одеської області від 04 листопада 2021 року відсутня можливість обстежити умови проживання малолітнього ОСОБА_3 та його батька ОСОБА_2 , оскільки за місцем реєстрації в м. Анаьїв ОСОБА_2 не проживає, житловий будинок є нежилим, перебуває в занедбаному стані. 
Позиція Верховного Суду
За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження ухвали суду першої інстанції, постановленої за результатами заяви про забезпечення позову, після її перегляду в апеляційному порядку є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Щодо оскарження ухвали Балтського районного суду Одеської області 
від 28 жовтня 2021 року про забезпечення позову та постанови Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року за результатами її апеляційного перегляду 
Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. 
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. 
Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі
№ 381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини 
від 20 листопада 1989 року).
Суть висновків ЄСПЛ у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania, заява № 6221/14, п.п. 29-34, рішення від 04 вересня 2018 року) зводиться до того, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Європейської конвенції з прав людини 1950 року - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється. Відповідно до обставин справи «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» мова не йшла про ситуацію, коли є об`єктивні підстави вважати, що зазначений доступ до дитини явно суперечить її інтересам.
Згідно практики ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. При визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, п. 100, 
від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, п. 76).
У справі, що переглядається, вирішуючи питання про необхідність забезпечення позову, суд першої інстанції встановив, що з грудня 2020 року ОСОБА_1 із незалежних від неї причин не має можливості вільно спілкуватись зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , 2016 року народження, що призводить до втрати зв`язку між матір`ю та дитиною. 
У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22 вказано, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20, від 25 листопада 2020 року у справі 
№ 760/15413/19, від 15 вересня 2021 року у справі № 752/6099/20, 
від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22.
Встановивши наявність обставин, які позбавляють позивача можливості спілкуватися з малолітнім сином, з урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною та відсутності обставин, які обмежують право на таке спілкування, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про задоволення заяви ОСОБА_1 щодо забезпечення позову, правильно застосував норми процесуального права, з урахуванням практики ЄСПЛ та Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Верховний Суд погоджується з вказаним висновком судів попередніх інстанцій з огляду на необхідність поновлення та підтримання контакту матері з дитиною, у тому числі під час розгляду спору по суті. Зустрічі матері з сином та їх спілкування мали б сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків ОСОБА_1 з малолітнім сином, що відповідатиме законним інтересам дитини.
Крім того суди правильно врахували предмет спору, який виник між сторонами,та дійшли висновку, що обраний вид забезпечення позову є доцільним та співмірним з заявленими вимогами, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника та утруднити виконання рішення суду в майбутньому.
Отже, суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати ОСОБА_1 позовним вимогам, належним чином обґрунтував необхідність вжиття таких заходів.
При цьому забезпечення найкращих інтересів дитини не виключає можливого втручання у приватне та сімейне життя одного з батьків дитини і не завжди може відповідати найкращим інтересам одного з батьків (постанова Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі 
№ 686/8535/20). 
Щодо оскарження рішення Балтського районного суду Одеської області 
від 09 лютого 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду 
від 04 жовтня 2022 року
Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
У постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20 та від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21 Верховний Суд звертав увагу на можливість застосування судами моделі спільної фізичної опіки над дитиною (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком) у спорах про визначення місця проживання малолітньої дитини.
При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо визначення місця проживання якого між сторонами існує спір. 
Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 24 вересня2020 року.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, виходив з того, що 
ОСОБА_1 має задовільні умови проживання, добрі стосунки у сім`ї, працює, отримує заробітну плату та соціальну допомогу. 
Оцінюючи можливість залишення дитини проживати із батьком, суди врахували, що ОСОБА_2 самовільно забрав дитину та змінив її місце проживання, перешкоджає матері у спілкуванні з малолітнім сином, позбавляючи його материнського піклування та виховання, що призводить до руйнування зв`язків дитини з матір`ю, суперечить сімейним цінностям та найкращим інтересам дитини. 
Крім того дії відповідача, який не повідомив суду адресу свого фактичного проживання, призвели до неможливості органу опіки та піклування обстежити умови, в яких буде проживати дитина у випадку визначення місця її проживання з батьком.
Належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи відповідача про неналежне виконання позивачем своїх обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , вчинення нею домашнього насильства, відповідач не надав. 
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 у цивільній справі № 501/1765/20 про визначення місця проживання дитини ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 05 липня 2021 року залишено без розгляду з тих підстав, що позивач повторно не з`явився в судове засідання.
Врахувавши обставини, встановлені у розглядуваній справі, пріоритетність інтересів дитини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про доцільність визначення на даному етапі життя дитини її місця проживання з матір`ю.
ОСОБА_2 не позбавлений права брати участь у вихованні дитини, а у разі виникнення спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.
Доводи касаційної скарги, які спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом підлягають відхиленню, як такі, що виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Верховний Суд звертає увагу, що відповідач не був позбавлений можливості доводити свої заперечення проти позову у встановленому процесуальним законом порядку.
Провадження у розглядуваній справі було відкрито 30 серпня 2021 року та розгляд справи в суді першої інстанції тривав до 09 лютого 2022 року. Натомість висновок експерта за результатами психологічної експертизи складений на замовлення відповідача 21 липня 2022 року.
При цьому апеляційний суд надав оцінку, як дотриманню порядку подання доказів (статті 83, 367 ЦПК України), так і тому факту, що вказана експертиза проведена без залучення матері дитини.
З урахуванням обставин, встановлених у розглядуваній справі, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 205/1621/18, від 22 грудня 2021 року у справі № 521/16839/18, у постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14, на які посилався заявник в касаційній скарзі.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Правового обґрунтування неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права при вирішенні вимог про відібрання дитини касаційна скарга не містить. 
Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення та ухвали суду першої інстанції, постанов апеляційного суду. 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 
411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Балтського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2021 року, рішення Балтського районного суду Одеської області від 09 лютого 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян С. Ф. Хопта В. В. Шипович