Номер провадження: 22-ц/813/3819/23 
Справа № 522/1658/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Приходько Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2023                                                                         м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Приходько Л. А.
суддів:                Бездрабко В.О.
                       Склярської І. В.
секретар                Виходець А.В.
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
відповідач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та і в інтересах ОСОБА_2 ,
третя особа - Служба у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації,
третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2022 року у складі головуючого судді Домусчі Л.В.,

встановив:

В січні 2019 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 в її інтересах та і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.
Позовна заява обґрунтована тим, 04 червня 2007 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/0076/74/75863, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 205 030.00 доларів США строком до 04 червня 2027 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 12,5% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором.
Банк свої зобов`язання за договором виконав, а відповідачка всупереч вимогам п. 3.3, 5.1 кредитного договору, не здійснювала щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом.
Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 травня 2017 року у цивільній справі №495/8884/14-ц позовні вимоги банку було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №014/0076/74/75863 від 04 червня 2007 року у розмірі 215 786,37 доларів США, що еквівалентно на час подання позову 2794477,73 грн., яка складається з наступного: 182054,07 доларів США, що еквівалентно 2357637,53 грн. – заборгованість за кредитом; 17345,32 доларів США, що еквівалентно 224625,45 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 16386,98 доларів США, що еквівалентно 212214,75 грн. – заборгованість за пенею за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків.
Крім того, з дати ухвалення вказаного рішення та станом на день звернення до суду з вказаним позовом, заборгованість за кредитним договором погашена в повному обсязі не була, тому банк продовжував нараховувати позичальнику відсотки, пеню за порушення виконання умов кредитного договору. Оскільки позичальник не виконав рішення суду та вимоги банку щодо врегулювання кредитної заборгованості, станом на 25 квітня 2018 року заборгованість складає 311 588.89 доларів США, що в еквіваленті на дату розрахунку складає 8156544,63 грн.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №014/0076/74/75863 від 04 червня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за яким предмет іпотеки забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з умов кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору. Предметом іпотеки, згідно п. 1.2 договору є нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира, загальною площею 80,5 кв.м, в тому числі житловою 40,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що позичальником не виконувалися зобов`язання за кредитним договором, позивач вказав, що у банку виникло право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців за винятком наймачів та членів їх сімей.
В квартирі, що є предметом іпотеки зареєстровані ОСОБА_1 та її син, неповнолітній ОСОБА_2 , 2007 року народження.
Враховуючи зазначене позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитними договорами №014/0076/74/75863 від 04 червня 2007 року у сумі 311588.89 доларів США, що в еквіваленті на дату розрахунку складає 8156544.63грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на двокімнатну квартиру, загальною площею 80,5 кв.м, в тому числі житловою 40,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом міської ради 15.03.2005 р., зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», в книзі №168 доп.-88, за №13096 – шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на підставі зовнішньої оцінки – 2392358 грн.; виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , 1981року народження, яка зареєстрована та проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зняти її з реєстраційного обліку; виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 , 2007 року народження, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зняти з реєстраційного обліку, вирішити питання про розподіл судових витрат.
Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської області.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2022 року у задоволенні позових вимог відмовлено.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд послався на положення статей 575, 589,590 ЦК України, а також на положення статті 7, 33, 39,40 Закону України та 109 ЖК України, вказавши, що предмет іпотеки придбаний ще до укладення договору іпотеки не за рахунок кредитних коштів, у зв`язку із чим виселення відповідачів, один з яких є неповнолітнім, з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, неможливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням. Також суд вказав на неможливість позбавлення житла неповнолітньої особи.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження та оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення яким задовольнити вимоги Банку у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції взагалі не обгрунтував свою відмову у задоволені позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та зняття з реєстрації зареєстрованих в іпотечному майні осіб у тому числі і неповнолітнього сина відповідача.
Також посилається на те, що неповнолітній ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі, що є предметом іпотеки після укладення договору іпотеки, а відтак на момент укладення договору неповнолітній ОСОБА_2 майнових прав щодо забезпеченої договором іпотеки квартири не мав а тому перешкоди для його виселення та зняття з реєстрації відсутні. Крім того, банк дозволу на реєстрацію неповнолітнього сина відповідачки не надавав.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Попов М.С. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, вказуючи на необгрунтованість доводів апеляційної скарги. 
Представник позивача, адвокат Собчук О.В., приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримав за обставинами викладеними у скарзі, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.
Представник ОСОБА_1 , адвокат Попов М.С., приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу не визнав. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених цивільним процесуальним законодавством, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 04червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/0076/74/75863, за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 205030.00 доларів США, в тому числі комісія 3030.00 доларів США, а позичальник зобов`язується належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів банку, а також виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором. Кредит надано строком по 04 червня 2027 року (пункт 1.2 кредитного договору). Процентна ставка за кредитом, відповідно до пункту 1.4 кредитного договору, складає 12,5% річних.
Згідно пункту 2.1 Договору кредитні кошти предназначені для використання на споживчі цілі: купівлю цінних паперів під житло та на сплату комісії за цим договором. Забезпеченням зобов`язань позичальника за цим договором є житлова квартира за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 3.5 кредитного договору забезпеченням зобов`язань за договором може бути зокрема іпотечний договір.
Пунктом 1.3 кредитного договору визначено, що погашення кредиту здійснюється позичальником наступним чином: або згідно графіку кредиту (додаток 2 до договору) в розмірі 1/240 від суми ліміту отриманого кредиту, погашення процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно; або шляхом здійснення щомісячних фіксованих рівних платежів (Ауїтетний платіж) протягом всього строку дії цього договору згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до Договору).
Відповідно до пункту 5.1 кредитного договору позичальник зобов`язався виконувати умови, передбачені цим договором. Здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу кредитора:
щомісячно до 10 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту, згідно пункту 1.3 цього договору та остаточне погашення кредиту до 04 червня 2027 року (включно);
щомісячно до 10 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашені кредиту, сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів;
щомісячно до 10 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашені кредиту, сплату комісії за обслуговування кредиту.
В той же день, 04 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, згідно якого вказаний договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору №014/0076/74/75863 від 04 червня 2007 року (а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку кредитного договору), укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний до 04 червня 2027 року повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 205030.00 доларів США, сплатити нараховані відсотки за річні користування ним згідно умов кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених кредитним і цим договором, та витрати, пов`язані з реалізацією заставленого майна, що понесені іпотекодержателем. У відповідності до даного договору іпотекодержателем має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на нижче вказаних умовах (пункт 1.1 Іпотечного договору).
Предметом іпотеки, відповідно до пункту 1.2 Іпотечного договору, є нерухоме майно: двокімнатна квартира, номер вісімнадцять, в житловому будинку номер АДРЕСА_2 загальною площею 80,5 кв.м, в тому числі житловою 40,2 кв.м, в подальшому предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 15 березня 2005 року, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі №168доп-88, за №13096.
Розділом 4 Іпотечного договору визначений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно якого у разі порушення основного зобов`язання та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не більш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки (пункт 4.1).
Відповідно до пункту 4.3 Іпотечного договору іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена – звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема у разі порушення іпотекодавцем обов`язків встановлених цим договором та/або кредитним договором.
Пунктом 4.4 Іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
04 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №014/0076/74/75863 від 04 червня 2007 року, яким сторони домовились, що позичальник, у виконання умов кредитного договору щодо цільового використання кредитних коштів, протягом п`яти робочих днів повинен надати копії платіжних документів, які підтверджують перерахування кредитних коштів до ДП «Дирекція Верстатобуд» за купівлю пакету облігації згідно договору №5/4/13 від 29.05.2007 року та лист з зазначеної організації про отримання повної сплати за пакет цінних паперів.
11 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №014/0076/74/75863/81-1-0-00/5630 до кредитного договору №014/0076/74/75863 від 04 червня 2007 року, яким сторони досягли згоди щодо порядку страхування за кредитом.
Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 травня 2017 року у справі №495/8884/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість на загальну суму 215786,37 доларів США, що еквівалентно на час подання позову 2794477,73 грн., яка складається з наступного: 182054,07 доларів США, що еквівалентно 2357637,53 грн. заборгованість за кредитом; 17345,32 доларів США, що еквівалентно 224625,45 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 16386,98 доларів США, що еквівалентно 212214,75 грн. – заборгованість за пенею за невчасну сплату кредиту та відсотків.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 січня 2020 року вищевказане заочне рішення суду скасовано, призначено підготовче засідання у справі.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість на загальну суму 215786,37 доларів США, яка складається з наступного: 182054,07 доларів США заборгованість за кредитом; 17345,32 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 16386,98 доларів США – заборгованість за пенею за невчасну сплату кредиту та відсотків.
03 травня 2018 року за вих. №114/5-118750 АТ «Райффайзен Банк Аваль» на адресу ОСОБА_1 надіслано вимогу про виконання грошових зобов`язань та про усунення порушення основного зобов`язання за кредитним договором №014/0076/74/75863 від 04 червня 2007 року, у якій повідомили, що прострочена заборгованість перед банком станом на 20 квітня 2018 року складається з: 21214,36 доларів США простроченого кредиту, 128225,52 доларів США несплачених відсотків. Банк вимагає протягом не більш ніж 60 календарних днів з дня одержання даної вимоги здійснити дострокове погашення кредиту у повному обсязі разом зі сплатою відсотків та пені відповідно до умов кредитного договору у розмірі: 182054,07 доларів США – заборгованості по кредиту; 128225,52 долари США – несплачених відсотків. Одночасно з вказаним, банк на підставі ст. 109 ЖК УРСР вимагав добровільно звільнити передане в іпотеку жиле приміщення протягом одного місяця з дати отримання цієї вимоги.
Відповідно до умов Іпотечного договору (пункт 7.6) повідомлення направлено рекомендованим листом, що підтверджується списком згрупованих поштових відправлень, як за адресою зазначеною у кредитному та іпотечному договорах ( АДРЕСА_3 ), так і за адресою за якою зареєстроване місце проживання позичальника на час направлення вимоги ( АДРЕСА_1 ).
Відомості щодо отримання позичальником письмової вимоги про усунення порушень в матеріалах справи відсутні.
На обґрунтування суми заборгованості за кредитом позивач надав розрахунок заборгованості за кредитним договором №014/0076/74/75863 від 04 червня 2007 року, згідно з яким заборгованість станом на 25 квітня 2018 року склала 182054.07 доларів США - заборгованість за кредитом та 129534.82 доларів США - заборгованість за відсотками.
В суді апеляційної інстанції позивач надав відомості про те, що за період з 25 листопада 2017 року по 28 лютого 2023 року позичальником здійснено платежі в рахунок погашення заборгованості у загальному розмірі 30330.84 доларів США.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд першої інстанції послався лише на положення Цивільного кодексу України, що регулюють спірні правовідносини, та на положення Закону України «Про іпотеку», не мотивуючи підстави відмови у задоволені цих позовних вимог.
Звертаючись до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк обґрунтовував свої вимоги невиконанням позичальником обов`язків за кредитним договором у зв`язку із чим виникла заборгованість за кредитним договором.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За умовами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Таким чином, іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).
Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України).
Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону.
Також слід зазначити, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.
Із матеріалів справи вбачається що заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 травня 2017 року у справі №495/8884/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість на загальну суму 215786,37 доларів США, що еквівалентно на час подання позову 2794477,73 грн., яка складається з наступного: 182054,07 доларів США, що еквівалентно 2357637,53 грн. заборгованість за кредитом; 17345,32 доларів США, що еквівалентно 224625,45 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 16386,98 доларів США, що еквівалентно 212214,75 грн. – заборгованість за пенею за невчасну сплату кредиту та відсотків.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 січня 2020 року вищевказане заочне рішення суду скасовано, призначено підготовче засідання у справі.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість за кредитним договором №014/0076/74/75863 від 04 червня 2007 року на загальну суму 215786,37 доларів США, ка складається з наступного: 182054,07 доларів США заборгованість за кредитом; 17345,32 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 16386,98 доларів США – заборгованість за пенею за невчасну сплату кредиту та відсотків.
Також із матеріалів справи вбачається, що на забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0076/74/75863 від 04 червня 2007 року (а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку кредитного договору) укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно: двокімнатна квартира, номер вісімнадцять, в житловому будинку номер АДРЕСА_2 .
Як вбачається з матеріалів справи заборгованість за кредитним договором на час розгляду справи судом не погашена.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру, номер вісімнадцять, в житловому будинку номер  АДРЕСА_2 є обґрунтованими.
При цьому апеляційний суд враховує, що під час розгляду справи відповідач не заперечував ні факту отримання кредиту у банку, ні наявності заборгованості по кредиту.
Заперечуючи проти наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки представник позичальника посилався на досягнення в ході розгляду цієї справи між банком та позичальником згоди щодо врегулювання заборгованості за кредитним договором, вказуючи на те, що 05 серпня 2020 року сторонами було укладено додаткову угоду, якою знижено розмір заборгованості та змінено графік погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору, що підтверджується гарантійним листом банку від 05 серпня 2010 року. 
Визначаючи розмір заборгованості, яка має бути погашена за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд враховує, що в листопаді 2014 року банк звернувся до суду з позовом про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором №014/0076/74/75863 від 04 червня 2007 року. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 травня 2017 року у справі №495/8884/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь банка кредитну заборгованість на загальну суму 215786,37 доларів США, що еквівалентно на час подання позову 2794477,73 грн., яка складається з наступного: 182054,07 доларів США, що еквівалентно 2357637,53 грн. заборгованість за кредитом; 17345,32 доларів США, що еквівалентно 224625,45 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 16386,98 доларів США, що еквівалентно 212214,75 грн. – заборгованість за пенею за невчасну сплату кредиту та відсотків.
Проте у зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору банк продовжив нараховувати відсотки за користування кредитними коштами, у зв`язку із чим розмір заборгованості за кредитним договором станом на 25 квітня 2018 року складає 311 588.89 доларів США, у тому числі 182054.07 доларів США - заборгованість за кредитом та 129534.82 доларів США - заборгованість за відсотками.
За правилом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) дійшла висновку, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору.
На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.
Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.
Отже, у справі, яка переглядається, кредитор, звернувшись у листопаді 2014 року року до суду із позовом до ОСОБА_1 про дострокове погашення всієї заборгованості за кредитним договором на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, у зв`язку із чим право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припинилось.
За таких обставин позовні вимоги про сплату процентів, які нараховані поза межами строку кредитного договору, є безпідставними, оскільки право Банку нараховувати проценти припинилось зі спливом строку дії кредитного договору.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 січня 2020 року заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 травня 2017 року скасовано.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість на загальну суму 215786,37 доларів США, яка складається з наступного: 182054,07 доларів США заборгованість за кредитом; 17345,32 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 16386,98 доларів США – заборгованість за пенею за невчасну сплату кредиту та відсотків.
Вказаним рішенням встановлено, що відповідачка належним чином умови кредитного договору не виконувала, що підтверджено наданими стороною позивача та не спростованими іншою стороною у відповідності до положень статей 12, 81 ЦПК України доказами, зокрема копією договору, розрахунком заборгованості, випискою по рахунку, остання у відповідності до пункту 2.1 чинного на час звернення з позовом до суду Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, розробленого відповідно до Законів України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та затвердженого постановою правління Національного банку України № 566 від 30 грудня 1998 року з наступними змінами, є первинним обліковим документом за умови наявності певних реквізитів, які маються у виписці у даній справі.
Посилання представника відповідачки на зміну кредитного договору в частині розміру заборгованості та графіку погашення кредиту в ході розгляду цієї справи не можуть бути прийняти апеляційним судом.
Так, згідно гарантійного листа АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 09 серпня 2020 року за наслідками звернення ОСОБА_1 щодо врегулювання залишку заборгованості за кредитним договором АТ «Райффайзен Банк Аваль» колегіальний орган АТ «Райффайзен Банк Аваль» прийняв рішення:
1. не зобов`язувати позичальника сплачувати судові витрати.
2. зобов`язати позичальника здійснити погашення заборгованості в сумі 40000.00доларів США за кредитним договором АТ «Райффайзен Банк Аваль»:
2.1. встановити графік погашення заборгованості:
2.1.1. в термін до 25 серпня 2020 року включно зобов`язати позичальника погасити заборгованість в сумі 5000.00доларів США;
2.1.2. в термін з вересня 2020 року по серпень 2021 року до 25 числа кожного місяця зобов`язати позичальника здійснювати погашення заборгованості в сумі не менше ніж по 417 доларів США;
2.1.3. в термін з вересня 2021 року по серпень 2022 року до 25 числа кожного місяця зобов`язати позичальника здійснювати погашення заборгованості в сумі не менше ніж по 1250 доларів США;
3. після виконання пункту 2 надати листи нотаріусу/державному реєстратору щодо обтяження із заставного майна майна, що виступає забезпеченням за кредитним договором.
4. після виконання пункту 2 укласти з аккредитованою в АТ «Райффайзен Банк Аваль» фінансовою установою договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/0076/74/75863 від 04 червня 2007 року за ціною не менше ніж 1000.00 доларів США.
5. проведення угоди без виписки позичальника з заставного майна. У клієнта відсутнє інше майно в якому можна зареєструватися.
6. на момент проведення угоди надати нотаріально завірену згоду іпотекодавців на відступлення права вимоги.
Зважаючи на те, що вказаний гарантійний лист не має ознак двостороннього договору, яким би було внесено зміни до кредитного договору між сторонами у суда відсутні підстави вважати що між сторонами була укладена додаткова угода до кредитного договору, якою було знижено розмір заборгованості та змінено графік погашення кредиту.
Крім того, матеріали справи не містять доказів належного виконання позичальником умов викладених у гарантійному листі банку, а саме пункту 2 щодо погашення заборгованості у розмірі і строки визначені графіком погашення. Часткове виконання пункту 2 гарантійного листа не тягне за собою наслідків визначених в інших пунктах цього листа.
Разом з тим представником банку апеляційному суду надані відомості щодо часткового погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитом за період з 25 листопада 2014 року по 28 лютого 2023 року у загальній сумі 30330.84 доларів США.
У зв`язку із чим загальний розмір заборгованості за кредитним договором, який має бути погашений за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки становить 185 455.53 доларів США (215 786.37 - 30330.84=185455.53).
Щодо позовних вимог про виселення та зняття з реєстраційного обліку
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), в частині першій якої передбачені підстави виселення.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Тлумачення частини другої статті 109 ЖК України, з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України дають підстави дійти висновку, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону, так і частини другої статті 109 ЖК України.
Відповідні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18), у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16-ц (провадження № 61-16347св18).
У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що квартира, яка є предметом іпотеки не була придбана за кредитні кошти і належала іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом міської ради 15 березня 2005 року.
Банк, звертаючись до суду із цим позовом, не запропонував іншого постійного житлового приміщення, яке можна надати відповідачам одночасно з виселення.
Відповідно до довідки №3 від 11 квітня 2018 року, виданої ОСББ «Ломоносовец» в квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані дві особи: ОСОБА_1 (власник) та ОСОБА_2 2007року народження (син власника) з 07 травня 2014 року.
Таким чином, керуючись частиною другою статті 109 ЖК України, з огляду на те, що Банк не запропонував постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам одночасно з виселенням, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних позовних вимог, враховуючи, що суд не має повноважень визначати на власний розсуд, до якого житлового приміщення мають бути виселені мешканці квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення.
Згідно з пунктом 12 статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Аналіз змісту указаних норм свідчить про те, що позовна вимога про зняття з реєстраційного обліку осіб є похідною від задоволення судом позовної вимоги про виселення осіб.
Отже, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Банку про виселення відповідачів, то й позовні вимоги Банку в частині зняття їх з реєстраційного обліку також не підлягають задоволенню.
Оцінюючи апеляційну скаргу та заперечення колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог, в іншій частині рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.
Колегією суддів враховано, що врахував, що згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.
Законом України від 242 травня 2022 року №2263-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.
Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»  у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VІ «Прикінцевих положень» Закону України «Про іпотеку» доповнено пунктом 5-2 такого змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.
Враховуючи, що на момент ухвалення апеляційним судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що апеляційним судом частково задоволені вимоги апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалення нового судового рішення в цій частині про задоволення цих позовних вимог, суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат, понесених позивачем у зв`язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанції.
Судові витрати, понесені позивачем за подання позову та апеляційної скарги, пропорційно задоволеним вимогам підлягають відшкодуванню відповідачем позивачеві у загальному розмірі 59591.05грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
В рахунок погашення заборгованості  ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в сумі у сумі 185455 (сто вісімдесят п`ять тисяч чотириста п`ятдесят п`ять) доларів США 53 центи за кредитним договором №014/0076/74/75863 від 04 червня 2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на двокімнатну квартиру, загальною площею 80,5 кв.м, в тому числі житловою 40,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом міської ради 15 березня 2005 року, зареєстрованого в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», в книзі №168 доп.-88, за №13096, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
В іншій частини рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати, понесені заявником за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у розмірі 59591 (п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто одна) гривня 05 копійок.
Зупинити виконання постанови Одеського апеляційного суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 22 березня 2023 року.

Головуючий                                                                        Л.А. Приходько

Судді:                                                                                В.О. Бездрабко

                                                                               І.В. Склярська