Номер провадження: 22-ц/813/766/23 
Справа № 520/5885/18
Головуючий у першій інстанції Коваленко О.Б.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.02.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
             головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                  суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,
                      при секретарі: Павлючук Ю.В.,
              переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Державної іпотечної установи та ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси  від 23 листопада 2020 року по справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, - 
 
в с т а н о в и в:
 
У травні 2018 року Державна іпотечна установа звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, у якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 1 107 199,99 грн, а саме: по основній сумі боргу станом  на 17 вересня 2015 року – 649 185,22 грн, прострочені відсотки за користування кредитом станом на 13 квітня 2018 року – 285 039,76 грн, з них: нараховані відсотки за користування кредитом з 17 вересня 2015 року по 13 квітня 2018 року – 287 859,54 грн; пеню – 101 000,00 грн; інфляційні втрати – 71 975,01 грн, посилаючись на те, що 30 січня 2007 року між «Банком «Фінанси та Кредит» ТОВ (Банк) та ОСОБА_2 був укладений договір про відкриття кредитної лінії №к-2152/л, за умовами якого Банк надав ОСОБА_2 у кредит грошові кошти в сумі 40 000,00 (сорок тисяч) дол. США, строком з 30 січня 2007 року по 30 січня 2017 року включно зі сплатою 15 (п`ятнадцять) процентів річних.
21 жовтня 2008 року між Банком та відповідачем ОСОБА_2 була укладена додаткова угода №1 до договору про відкриття кредитної лінії №к-2152/Л від 30.01.2007. Відповідно до зазначених змін сторони домовились змінити процентну ставку по договору на 20,00% (двадцять) процентів річних.
27 жовтня 2010 року між Банком та ОСОБА_2  була укладена додаткова угода №2 до договору про відкриття кредитної лінії №к-2152/Л від 30.01.2007. Внесеними змінами до договору сторони домовились змінити процентну ставку по договору на 17,00% (сімнадцять) процентів річних та кінцевий строк виконання зобов`язань – до 28 січня 2022 року.
22 грудня 2010 року між Банком та відповідачем ОСОБА_2 була укладена додаткова угода №2 до договору про відкриття кредитної лінії №к-2152/Л від 30.01.2007 року. Вказаними змінами сторони домовились знизити розмір ануїтетного платежу по договору до 587,00 (п`ятсот вісімдесят сім) доларів США.
Кошти за кредитним договором були надані відповідачу ОСОБА_2 на підставі заяви на отримання кредиту від 30 січня 2007 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір №725 від 31.12.2007, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М.. Відповідно до зазначеного іпотечного договору Іпотекодавець передав в заставу Іпотекодержателю нерухоме майно: квартиру під номером «один», що знаходиться в АДРЕСА_1 в будинку під номером «п`ятдесят дев`ять-Б».
28 жовтня 2010 року сторони уклали додаткову угоду до іпотечного договору, якою внесли зміни у п. 2 та виклали його в іншій редакції.
Також для забезпечення виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором між Банком та відповідачем:
-  ОСОБА_1 укладений договір поруки №87/10 від 27.10.2010,
-  ОСОБА_3 укладений договір поруки №88/10 від 27.10.2010.
11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та Банком був укладений договір відступлення права вимоги №17/4-В, згідно якого Банк передав позивачу всі права вимоги за кредитним договором, іпотечним договором, договорами поруки.
Про відступлення прав вимоги за кредитним договором відповідач ОСОБА_2 був повідомлений листом Державної іпотечної установи від 15.10.2015 за №7343/11/2.
AT «Банк «Фінанси та Кредит» листом від 23.11.2015 за №3-242100/22658 повідомив Державну іпотечну установу про суму заборгованості відповідача ОСОБА_2 станом на 17 вересня 2015 року.
Станом на день подачі позову, відповідач ОСОБА_2 не сплатив суму заборгованості за договором про іпотечний кредит, тому  заборгованість за кредитним договором, пеня та інфляційні витрати підлягають стягненню з відповідачів у судовому порядку.      
Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заявив, що не отримував у банку обумовлену суму, ним було отримано лише перший транш  в розмірі 15 000 доларів США.
Представник відповідачів, адвокат Савицька Оксана Миколаївна, в судовому засіданні позов не визнала та просила у задоволенні позову Державної іпотечної установи про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором відмовити
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2020 року позов Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості, задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Державної іпотечної установи, ідентифікаційний код НОМЕР_2 , заборгованість за кредитним договором №к-2152/л від 30.01.2007 в сумі 1 107 199,99 грн  та судові витрати в розмірі 16 606,00 грн. В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, Державна іпотечна установа, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову до поручителів скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з поручителів ОСОБА_1 та  ОСОБА_3  як солідарних боржників за зобов`язаннями ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1  просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги позивача, Держаної іпотечної установи та відповідача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено   договором між фізичними особами. Розмір процентів  за  користування чужими  грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його  укладення  стають  однаково  обов`язковими для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання  або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України)
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Судом першої інстанції встановлено, що 30 січня 2007 року між Банком «Фінанси та Кредит» ТОВ (Банк) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір про відкриття кредитної лінії №к-2152/л (договір кредиту). Згідно із п. 2.1, 4.1 договору кредиту Банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в розмірі 40 000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 15% річних.
Позичальник зобов`язався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим Договором, до 30 січня 2017 року. У період користування кредитними ресурсами з 30 січня 2007 року до 30 липня 2008 року зобов`язується сплачувати проценти щомісяця, у термін до 10 числа кожного місяця У період користування кредитними ресурсами з 30 липня 2008 року до 30 січня 2017 року позичальник зобов`язується щомісячно у термін до 10 числа кожного місяця, наступного за місяцем користування кредитними ресурсами здійснювати погашення заборгованості відповідно до Додатку №1 (п. 3.2 Договору) кредиту.
Забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором є застава нерухомості (іпотека квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ).   У забезпечення виконання зобов`язань за цим договором можуть укладатися інші договори, передбачені чинним законодавством України (п. 5.1. договору кредиту).
Згідно із п. 6.1 договору кредиту, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.
У випадку, якщо сплачених позичальником Банку коштів недостатньо для погашення заборгованості, що виникла на даний момент, погашення заборгованості здійснюється в наступній черговості: у першу чергу погашаються прострочені  проценти  за користування кредитними ресурсами; у другу чергу погашаються нараховані проценти за користування кредитними ресурсами, у третю чергу погашається сума основного боргу по кредиту, у четверту чергу погашається пеня й штрафи (п. 6.1 Кредитного договору).
Відповідно до  п. 7.3 Кредитного договору, він набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів (їх першої частини) і діє до повного виконання  сторонами прийнятих на себе зобов`язань.
ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_2 , особистим підписом 30 січня 2007 року підтвердила свою згоду з умовами договору кредиту.
21 жовтня 2008 року між Банком «Фінанси та Кредит» TOB (Банк) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено Додаткову угоду №1 до договору кредиту, якою було змінено п. 2.1 та п. 4.1 Договору в частині процентної   ставки, яка була збільшена до 20.00% річних.
ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_2 , особистим листом від 21.10.2008 підтвердила свою згоду з умовами Додаткової угоди.
ОСОБА_1 з умовами Додаткової угоди №1 ознайомлений не був.
27 жовтня 2010 року між Банком «Фінанси та Кредит» TOB (Банк) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено Додаткову угоду №2 до договору кредиту, якою було змінено п. 2.1 та п. 4.1 договору в частині процентної ставки, яка була зменшена до 17,00% річних, та продовжено строк повернення кредитних ресурсів до 28 січня 2022 року; встановлено порядок погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануітетного платежу у розмірі 665,00 доларів США (п. 3.2 договору кредиту).
ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_2 , особистим підписом 27 жовтня 2010 року підтвердила свою згоду із умовами Додаткової угоди. Проте з графіком, який є додатком до Додаткової угоди, ознайомлена не була.
ОСОБА_1 з умовами Додаткової угоди №2 ознайомлений не був. З графіком. який є додатком до Додаткової угоди, ознайомлений не був.
22 грудня 2010 року між Банком «Фінанси та Кредит» ТОВ (Банк) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено Додаткову угоду №3 до Договору кредиту, якою було змінено п. 3.2 Договору в частині зменшення розміру ануітетного платежу до 587.00 доларів США.
ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_2 , особистим підписом 22 грудня 2010 року підтвердила свою згоду із умовами Додаткової угоди. Проте з графіком, який є додатком до Додаткової угоди, ознайомлена не була.
ОСОБА_1 з умовами Додаткової угоди №3 ознайомлений не був. З графіком, який є додатком до Додаткової угоди, ознайомлений також не був.
31 грудня 2007 року між Банком «Фінанси та Кредит» ТОВ (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) було укладено іпотечний договір (Договір іпотеки), з яким Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартира АДРЕСА_3 , з трьох житлових кімнат житловою площею 37.3 кв.м загальною площею 64.5 кв.м (п. 1 Договору іпотеки). Зазначене нерухоме майно передається в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих Іпотекодавцю за Договором про відкриття кредитної лінії №к-2152/л від 30.01.2007 на суму 40 000,00 доларів США строком до 30 січня 2017 року, а також процентів за користування кредитом, виходячи з процентної ставки 15% річних, а також комісійної винагороди, неустойки, враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів за основним зобов`язанням, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки. У випадку зміни сторонами Основного зобов`язання, в тому числі процентної ставки за користування кредитними коштами, Іпотекодавець зобов`язується укласти з Іпотекодержателем відповідну додаткову угоду, (п. 2 Договору іпотеки). Узгоджена сторонами вартість Предмету іпотеки становить 701 937,00 грн, що по курсу НБУ 5,05 гривень за один долар США станом на 31.12.2007 еквівалентно 138 997,43 доларів США.
Згідно із п. 6.9 Договору іпотеки, він вчинений за письмовою згодою дружини Іпотекодавця викладеною окремою заявою. З умовами Договору іпотеки ОСОБА_1 ознайомлений не був.
Як вбачається з додатків до позовної заяви, 28 жовтня 2010 року до Договору іпотеки між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) було укладено додаткову угоду про зміну умов Договору іпотеки в частині процентної ставки, яка була зменшена до 17,00% річних, та продовжено строк повернення кредитних ресурсів до 28.01.2022.
Згоди на підписання чоловіком додаткової угоди до договору іпотеки від 28.10.2010 ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_2 , не надавала.
З умовами додаткової угоди до Договору іпотеки ОСОБА_1 ознайомлений не був.
27 жовтня 2010 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (кредитор),    ОСОБА_3 (поручитель), ОСОБА_2 (боржник) було укладено договір поруки №88/10. Згідно із п. 1.1 договору поруки, поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором (насправді було укладено договір про відкриття кредитної лінії) №к-2152/л від 30.01.2007, відповідно якого боржникові наданий кредит у 40 000,00 доларів США зі сплатою 17% річних. Строк повернення кредитних коштів не вказано. Згідно із п. 4.4 Договору поруки, внесення змін і доповнень кредитний договір, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя, не допускається узгодження з поручителем. Відповідно до п. 5.1.5.2 договору поруки, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя. Порука припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України.
27 жовтня 2010 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (кредитор), ОСОБА_1 (поручитель), ОСОБА_2 (боржник) було укладено договір поруки №87/10. Згідно із п. 1.1 Договору поруки поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором (насправді було укладено договір про відкриття кредитної лінії) №к-2152/л від 30.01.2007 відповідно до якого боржникові наданий кредит у 40 000.00 доларів США зі сплатою 17% річних, строк повернення кредитних коштів не вказано. Згідно із п. 4.4 договору поруки, внесення змін і доповнень у кредитний договір, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя, не допускається без узгодження з поручителем. Відповідно до п. 5.1,5.2 договору поруки порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов`язання кредитним договором не заявив вимоги до поручителя порука припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України. Як виходить із додатків до позовної заяви, 11.02.2015 між Державною іпотечною установою (новий кредитор) та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (первісний кредитор)  було укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В (договір відступлення). За п. 1.1 договору відступлення, сторони уклали його з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно до договору застави майнових прав №17/4-3 від 11.02.2015, що укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань первісного кредитора (позичальника) за кредитним договором 17/4 від 11.02.2015. Згідно із п. 1.2 договору відступлення, первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках. Розділом 2 договору відступлення передбачені умови відступлення прав вимоги, наявність яких, позивач не довів. У справі відсутні передбачені розділом 2 докази того, то договір відступлення набрав чинності, а також що право вимоги до  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 перейшло до нового кредитора (документи, передбачені п.2.2, п.3.1.4 договору відступлення).
Відповідно до п. 3.4.4 Договору відступлення, первісний кредитор зобов`язаний у 30-денний термін надіслати боржникам, іпотекодавцям і поручителям за договорами, перелік яких зазначений у додатках, письмові повідомлення про відчуження прав вимоги новому кредитору. 
ОСОБА_3 , ОСОБА_1 жодних повідомлень про перехід від Банку до позивача прав вимоги не отримували.
Згідно із частин 1, 4 статті 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом.
Договір поруки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 підписували до укладення Додаткової угоди №2 до Договору кредиту, якою було продовжено строк повернення кредитних ресурсів до 28.01.2022. В Договорі поруки строк повернення кредитних  коштів вказано. При підписанні Договору поруки ОСОБА_3 була ознайомлена з умовами Договору кредиту, згідно з якими період користування кредитними  ресурсами визначався з 30.07.2008 до 30.01.2017. Додаткові угоди до Договору поруки не підписувалися. Продовження строку повернення кредитних коштів збільшило обсяг відповідальності поручителя внаслідок збільшення періоду, упродовж якого можна застосувати процентну ставку за користування кредитом понад установлений  термін та застосовувати штрафні санкції.
Верховний Суд України щодо цього питання сформулював правовий висновок у постановах від 21 травня 2012 року (№6-1 8цс 11. №6-69цсІ1), у яких зазначив, що  за положеннями частини першої ст. 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, а тому в цьому випадку не обов`язково звертатися до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим.
У постанові Верховного Суду України від 05 червня 2013 року (№6-43цс 13) зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Тобто випадкова поінформованість поручителя про внесення змін основного зобов`язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни.
Відповідно до постанови Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України у справі №6-2662цс15 від 20.04.2016, згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року    від дня укладення договору поруки.
Отже, зобов`язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручитель слід вважати зобов`язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених ст. 559 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період  у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України)
Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні етапі 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявления вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.
Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові у разі звернення до суду.
З Договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного припинення усіх зобов`язань боржників за основними договорами не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частини першої 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване в другому реченні частини четвертої ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), чого зроблено не було.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь позивача суми боргу відсутні.
Згідно зі ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступления права вимоги).
Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо п. 1.2 Договору відступлення набув чинності 17.09.2015 до позивача могло перейти право вимоги грошових коштів, які необхідно було сплатити  станом на цю дату.
Згідно із ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про зміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.
Відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За відсутності повідомлення поручителя про Договір відступлення, підстави для стягнення з нього суми боргу – відсутні.
За таких обставин, суд дійшов правильного висновку, що позов підлягає задоволенню у частині стягнення з відповідача   ОСОБА_2  на користь позивача заборгованість за кредитним договором №к-2152/л від 30.01.2007 в сумі 1 107 199,99 грн. Позивачем не доведений належними доказами факт часткового отримання грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США та відмови в отриманні іншої частини суми згідно із умовами кредиту. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.
Доводи апеляційної скарги позивача, Державна іпотечна установа, про те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог до поручителів є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що позивач звернувся до суду з позовом в межах трирічного строку позовної давності, не приймаються до уваги, виходячи з наступного.
Посилання апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки законних підстав для повернення кредиту новому кредитору не виникло, не приймаються до уваги, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись  як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи  не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Однак, позивачем, Держаною іпотечною установою, не доведено належним чином правові підстави відповідальності поручителів  ОСОБА_1 , ОСОБА_3  за вказаним кредитним договором. 
Порука є видом забезпечення виконання зобов`язання (ч. 1 ст. 546 ЦК України), за своєю правовою природою договір поруки має додатковий (акцесорний) характер відносно основного зобов`язання, істотними умовами його укладання є визначення характеру та обсягу відповідальності поручителя й підстави припинення цього зобов`язання, які передбачені статтею 559 ЦК України. 
Таким чином, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).
Проте, розглядаючи подібну справу, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 6.12. - 6.27. постанови від 26 травня 2020 року у справі №910/13109/18 (провадження №12-7гс20) зробила наступний правової висновок: «За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).
Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).
За змістом статті 559 ЦК України зміна обсягу зобов`язань боржника може бути підставою для припинення поруки. Зокрема, частиною першою цієї статті (у редакції, чинній на момент укладання договору поруки) було передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
За загальним правилом, установленим частиною першою статті 651 ЦК України, зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим за змістом частини третьої статті 651 ЦК України договором або законом може бути передбачено також право сторони договору відмовитися від договору в повному обсязі або частково, тобто розірвати або змінити договір на власний розсуд на підставі одностороннього правочину.
Особливістю одностороннього правочину є те, що такий правочин як юридичний факт здійснюється за волевиявленням однієї особи, однак може спричиняти відповідні правові наслідки (породжувати обов`язки) для інших осіб, коли це випливає зі спеціальних положень законодавства.
Так, за правилами, передбаченими абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Настання правових наслідків, зумовлених вчиненням особою одностороннього правочину, для інших осіб пов`язане з дотриманням вимог щодо вчинення його у відповідній формі, обумовленій законом, та його реалізацією шляхом доведення цього правочину до відома зацікавлених осіб.
Приписи частини першої статті 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя.
Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування  правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.
За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Пунктом 4.2 договору поруки сторони узгодили, що зміни та доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, у письмовому вигляді, шляхом укладання відповідного договору про внесення змін. За встановленими судами обставинами справи сторони не заперечують, що ОСОБА_2 як поручитель письмової згоди на збільшення кредитного ліміту ТОВ «Стил Форт» з 200 000 грн до 1 000 000 грн, а відповідно на збільшення обсягу своєї відповідальності, не надавав і про такі зміни повідомлений не був.
Враховуючи викладене, установивши, що кредитний ліміт за кредитними зобов`язаннями боржника збільшено без погодження з поручителем, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з боржника та поручителя спірних сум, оскільки порука за договором від 29 травня  2015 року №POR1432898962983 є припиненою в силу положень частини першої статті 559 ЦК України (у відповідній редакції).
Аналогічного за змістом висновку щодо застосування  положень частини першої статті 559 ЦК України (у відповідній редакції) дійшов Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 грудня 2018 року у справі №569/8360/16-ц. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цієї позиції.
Разом з тим, ураховуючи мотиви, викладені в цій постанові, Велика Палата Верховного Суду вбачає за необхідне відступити від правового висновку в подібних правовідносинах, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 14 серпня 2019 року у справі №910/12419/18 та від 1 листопада 2019 року у справі №910/13940/18, вказавши, що умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання з поручителем у належній формі».
До аналогічного висновку дійшов й Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі №520/6779/15 (провадження №61-37846св18).
Судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що договір поруки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 підписували до укладення Додаткової угоди №2 до Договору кредиту, якою було продовжено строк повернення кредитних ресурсів до 28.01.2022. Продовження строку повернення кредитних коштів збільшило обсяг відповідальності поручителя внаслідок збільшення періоду, упродовж якого можна застосувати процентну ставку за користування кредитом понад установлений термін та застосовувати штрафні санкції.
Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Відповідно до частини 1 першої статті 251 ЦК України строком є певний період  у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).
Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
З огляду на викладені приписи, порука є строковим зобов`язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора.
Усуваючи розбіжності у застосування норм матеріального права, а саме, частини 4 статті 559 ЦК України, Верховний Суд України в постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та визнання поруки припиненою, висловив наступну правову позицію: «за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Боржник (а відтак і поручитель) узяла на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 6 листопада 2032 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.
Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.
Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 21 січня 2015 року) пред`явити вимоги до поручителя.
У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
У справі, яка переглядається, суди не врахували, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком), а за договором поруки відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором. Крім того, суди не з`ясували, чи пред`явив банк вимогу до поручителя в межах 6 місяців за кожним щомісячним платежем, та чи припинилась порука  за окремими платежами.
Висновки суду про те, що кредитор реалізував своє право, передбачене статтею 1050 ЦК України, і змінив строк виконання основного зобов`язання, надіславши 17 серпня 2015 року вимогу про дострокове повернення кредиту, не ґрунтується на матеріалах справи».
Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15. 
Крім того, правильне застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18), за наслідками розгляду якої Велика Палата Верховного Суду у постанові  від 13.06.2018 зробила правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду  на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором, повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини   основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості починається обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.
Умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього Кодексу  (в редакції чинній  на час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), є преклюзивним, тобто його закінчення є  підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.
Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах, зокрема від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11 (провадження №14-265цс18), від 20 березня 2019 року у справі №1411/3467/12 (провадження №14-594цс18), від 10 квітня 2019 року у справі №604/156/14-ц (провадження №14-644цс18), а також Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі №1522/6244/12 (провадження №61/8540св18).
У аналогічній справі Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі №1522/6244/12 (провадження №61-8540св18) дійшов правового висновку, що «Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.
Як встановлено судами, кредитор 05 березня 2009 року направив рекомендованими листами на адресу позичальника та поручителя письмову досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором від 05 листопада 2007 року, яка містить вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати усіх нарахувань за ним у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги, але відповідачі залишили цю вимогу банка без задоволення.
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання.
Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом та сплати усіх нарахувань за ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.
Як встановлено вище, строк дії поруки не встановлено, тому у цьому випадку має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього Кодексу (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
У справі яка переглядається, апеляційний суд не врахував, що кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, направивши 05 березня 2009 року досудову вимогу про повернення кредитних коштів у повному розмірі, а до суду з цим позовом звернувся 16 березня 2012 року, тобто поза межами строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Отже, станом на час звернення позивача до суду з цим позовом (березень 2012 року) та розгляду справи в судах, порука ОСОБА_2 за вказаним договором поруки, припинилася відповідно до вимог частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин)».
Встановлено, що, якщо п. 1.2 Договору відступлення набув чинності 17.09.2015, до позивача перейшло право вимоги грошових коштів, які необхідно було сплатити станом на цю дату, до боржника та поручителів.
Проте, Новому кредитору протягом шести місяців від дня настання строку виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором – 17 вересня 2015 року, необхідно було пред`явити вимоги до поручителів, а з позовом  за захистом порушених прав Новий кредитор звернувся до суду лише у травні 2018 року, тобто з пропуском строку шестимісячного строку для звернення до поручителів з вимогою про стягнення цієї заборгованості.
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, щ суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що порука поручителів  ОСОБА_1 та ОСОБА_3   в забезпечення зобов`язань за кредитним договором №к-2152/л від 30.01.2007 є припиненою. 
Отже,  суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в частині стягнення боргу за кредитним договором з боржника. 
Інших правових доводів апеляційні скарги сторін у справі не містять.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційних скаргах  сторін у справі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі або відмову у задоволенні позову немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну  скаргу  Державної  іпотечної  установи  залишити  без  задоволення.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції. 
Повний текст судового рішення складено: 17 лютого 2023 року.
Судді Одеського апеляційного суду:	М.М.Дагомерецький  	
  	А.І.Дришлюк  	
  	Р.Д.Громік