Справа № 462/1041/22                                Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І. 
Провадження № 22-ц/811/1326/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А. 
секретаря: Гай О.О.
за участю: ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1   на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 10 травня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору дарування,
ВСТАНОВИЛА:
У лютому 2022 року ОСОБА_1  звернувся до суду з даним позовом.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, щовін проживає з дружиною в квартирі АДРЕСА_1 , яка перебуває у спільній власності його  ОСОБА_6  - 1/8 частина,  ОСОБА_3  - 1/2 частина. При цьому, вказує, що первинними власниками 1/2 частини квартири були ОСОБА_4  та її чоловік ОСОБА_5 , із частками 3/8 та 1/8 відповідно. Договором дарування №2466 від 27.08.2021  ОСОБА_3  подаровано 1/2 частину квартири. Разом з тим, зазначає, що ОСОБА_4  та ОСОБА_5  зареєстровані у вказаній вище квартирі,  ОСОБА_3  фактично не отримала подарунок, не вселилася, не завезла особистих речей. Таким чином, беручи до уваги викладені вище обставини, стверджує про фіктивність договору дарування, оскільки майно обдаровуваній фактично не передано, дарувальники не знялися за місцем проживання з реєстрації, відтак, покликається на те, що волевиявлення дарувальників ОСОБА_4  та ОСОБА_5  не відповідає внутрішній волі, відсутнє настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, наявні ознаки удаваного договору, який укладено для приховування договору купівлі-продажу частини квартири, відтак, з огляду на викладене вище, просив визнати недійсним договір дарування  частини квартири №2466 від 27 серпня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дубчак Оксаною Василівною. 
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 10 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Вирішено питання судових витрат.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив  ОСОБА_1 . 
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Договором дарування №2466 від 27.08.2021 ОСОБА_3 подаровано 1/2 частину квартири. Разом з тим, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані у вказаній вище квартирі, ОСОБА_3 фактично не отримала подарунок, не вселилася, не завезла особистих речей. Таким чином, беручи до уваги викладені вище обставини, стверджує про фіктивність договору дарування, оскільки майно обдаровуваній фактично не передано, дарувальники не знялися за місцем проживання з реєстрації, відтак волевиявлення дарувальників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відповідає внутрішній волі, відсутнє настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, наявні ознаки удаваного договору, який укладено для приховування договору купівлі-продажу частини квартири.
Зазначає, що суд першої інстанції необ`єктивно оцінив на предмет законності Договір дарування частки квартири №2466 від 27 серпня 2021 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дубчак Оксаною Василівною. 
Звертає увагу на те, що з 01.08.2021 усі технічні паспорти мали бути з QR кодом. Проте, дарувальником були надані неактуальні документи по технічній інвентаризації. 
Також, протягом одного року до часу укладення договору дарування інвентаризація квартири не проводилася.
Вважає, суд не взяв до уваги, що ОСОБА_6 належить 1/8 частка квартири на підставі Договору дарування №3864 від 08.12.2005, тому не в повній мірі з`ясував обставини справи відносно його дитини інваліда ОСОБА_7 , якому належить право на користування житлом.
Стверджує, що є також підстави вважати удаваним Договір дарування частки квартири №2466 від 27 серпня 2021 року, який вчинено для приховування договору купівлі- продажу частини квартири. Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приблизно з 2006 року намагалася знайти покупця і продати свої частки. Про те, що неодноразово потенційні покупці оглядати квартиру свідчать відеозаписи. 
Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги відеозаписи, як електронні докази з порушенням ст. 100 ЦПК України. Відеофайли додавалися на цифровому носії з описом файлів на папері з підписом позивача.
Зважаючи на те, що переважне право на купівлю частки належить позивачу згідно ст.362 ЦК України продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає, тому Договором дарування частки квартири №2466 від 27 серпня 2021 року було приховано договір купівлі-продажу, щоб позбавити позивача можливості набути право власності на цілу квартиру.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. 
Інші учасники справи в судове засідання не з"явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи проводиться без їхньої участі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам повністю відповідає.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали в дарунок ОСОБА_3 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 27.08.2021 (а.с.52-53). 
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.12.2021 № 288035437 стверджується, що квартира АДРЕСА_1 , перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 (а.с.7-9).
Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що даний договір дарування не спрямований на реальне настання правових наслідків та є фіктивним.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
Згідно частини другої статті 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
Згідно роз`яснень, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.
Встановлено, що спірний договір дарування, був підписаний його сторонами, учасники договору досягли згоди з усіх істотних його умов, сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі.
Відповідно до пп. 11-13 договору дарування дарувальники та обдаровувана, стверджують, що договір цей не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.
Обдаровувана свідчить, що вона дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.
Право власності на (одну другу) частку квартири у обдаровуваної виникає з моменту прийняття дарунку у відповідності до ст.722 ЦК України.
Таким чином, позивач не довів, що його майнові права порушені з укладенням цього договору, не надав суду доказів, що даний договір не відповідав внутрішній волі сторін, а також не довів, що останній укладений з метою приховування іншого дійсного договору. 
Суд вірно зазначив, що сам факт не проживання відповідача не може свідчити про ненастання правових наслідків, з огляду на право останньої вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, оскільки право власності є непорушне. 
За таких обставин, позивачем не доведено спрямованість волі сторін оспорюваного договору дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді цим договором.
Позивав пред`явивши позов про визнання недійсним договору дарування не залучив до участі у справі в якості відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які є сторонами договору. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.  
Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 10 травня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено: 17.02.2023
Головуючий                                                        
Судді