УХВАЛА

14 березня 2023 року 
м. Київ
справа №200/11723/21
адміністративне провадження № К/990/8257/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 
судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М., 
суддів Жука А.В., Мартинюк Н.М., 
перевіривши касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року
у справі №200/11723/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, у якому просив:
- визнати протиправними дії Мін`юсту, які полягали у відмові в задоволенні запиту на інформацію, що виявилася у направленні запиту на отримання публічної інформації від 04 червня 2021 року №04/06-04 ОСОБА_1 до Офісу Президента України;
- зобов`язати Мін`юст вчинити дії по поверненню з Офісу Президента України запиту ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 04 червня 2021 року №04/06-04 та розглянути його повторно з урахуванням висновків суду, наведених у рішенні.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії Міністерства юстиції України, які полягали у направленні запиту на отримання публічної інформації від 04 червня 2021 року №04/06-04, поданого ОСОБА_1 , на розгляд до Офісу Президента України на підставі частини третьої статті 22 Закону №2939-VI;
- зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути запит на отримання публічної інформації від 04 червня 2021 року №04/06-04, поданий ОСОБА_1 , з урахуванням правової оцінки, наданої судом в цьому рішенні.
У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Не погоджуючись із такими судовими рішеннями відповідачем подано касаційну скаргу.
Перевіривши матеріали касаційної скарги Суд зазначає таке.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
За змістом пункту 2 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема справи у спорах щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.
Спірні правовідносини у цій справі пов`язані з розглядом запиту на інформацію, який надійшов від позивача.
За такого правового врегулювання та обставин справи касаційний перегляд судових рішень у цій справі можливий виключно за наявності обґрунтування відповідного підпункту пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
У тексті касаційної скарги Міністерство юстиції України посилається на те, що ця справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки висновки висвітлені судом першої та апеляційної інстанцій у даній справі можуть призвести до правових колізій по іншим справам; указує на виняткове значення справи для скаржника, оскільки спір у цій справі виник у правовідносинах, які ще не аналізувались у рішеннях Верховного Суду, що за змістом відповідає підпунктам «а, в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Суд звертає увагу скаржника, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виключних випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Посилання на кожен з підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.
Щодо посилання заявника на підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, то Суд зазначає, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.
Так, скаржником не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що справа №200/11723/21 має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.
Твердження скаржника про те, що справа становить виняткове значення для нього (підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України) не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів.
Доводи скарги з цього приводу мають суб`єктивний характер та зводяться до незгоди з результатом розгляду справи, що не є безумовною підставою для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справі незначної складності.
З огляду на викладене, зазначення заявником у касаційній скарзі про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах або відсутність таких висновків (пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України) не є достатнім для вирішення питання про відкриття касаційного провадження у цій категорії справ.
Таким чином, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені у справі, яка процесуальним законом віднесена до категорії справ незначної складності, а з наведених у касаційній скарзі мотивів й доданих до неї матеріалів не вбачається наявності передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин, у відкритті касаційного провадження у даній справі слід відмовити.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23 жовтня 1996 року, заява № 21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Ураховуючи викладене, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 248, 328, 333 КАС України Суд, -
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2023 року у справі №200/11723/21.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
Ж.М. Мельник-Томенко
А.В. Жук
Н.М. Мартинюк
Судді Верховного Суду