Головуючий у І інстанції Виниченко Л.М.
Провадження №22-ц/824/2087/2023                                                               Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
     16 лютого 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
              головуючого судді:      Матвієнко Ю.О.,
              суддів:                           Гуля В.В., Мельника Я.С.,
              при секретарі:                 Ковтун М.В.,   
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет застави,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У жовтні 2019 року АТ «Ідея Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет застави, в якому, з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог від 11 листопада 2019 року, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором № 910.26639 від 21.08.2014 року в сумі 386 088 грн. 97 коп., що складається з: основного боргу - 241 354,52 грн., простроченого боргу - 12 343,44 грн., прострочених процентів - 82 365 грн., строкових процентів - 6 464,09 грн., дебіторської заборгованості - 9 536,88 грн. та штрафних санкцій - 34 025,04 грн.
В рахунок погашення кредитних зобов`язань на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» за кредитним договором № 910.26639 від 21.08.2014 року, укладеним між ПAT «Ідея Банк» та ОСОБА_2 в сумі 386 088 грн. 97 коп., що складається з: основного боргу - 241 354,52 грн., простроченого боргу - 12 343,44 грн., прострочених процентів - 82 365 грн., строкових процентів - 6 464,09 грн., дебіторської заборгованості - 9 536,88 грн. та штрафних санкцій - 34 025,04 грн., звернути стягнення на предмет застави, що належить ОСОБА_1 , а саме автомобіль NISSAN TEANA, 2012 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , шляхом реалізації на публічних торгах у порядку процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною за результатами таких торгів.
Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що 21.08.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 910.26639, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 283 542 грн., у тому числі на купівлю (фінансування купівлі) транспортного засобу NISSAN TEANA, 2012 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_3 , зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 22,99% та сплатою всіх інших обов`язкових платежів по договору із строком користування кредитними коштами до 21.08.2021 року.
Позивач у позові посилався на те, що банк надав кредитні кошти ОСОБА_2 , однак відповідач не виконує зобов`язання за кредитним договором у встановлені строки, останній платіж було здійснено 21.06.2018 року та станом на 21.08.2019 року за договором наявна заборгованість у розмірі 386 088 грн. 97 коп., що включає: основний борг - 241 354,52 грн., прострочений борг - 12 343,44 грн., прострочені проценти - 82 365 грн., строкові проценти - 6 464,09 грн., дебіторську заборгованість - 9 536,88 грн. та штрафні санкції - 34 025,04 грн.
У забезпечення виконання кредитних зобов`язань між банком та ОСОБА_2 було укладено договір застави вищевказаного транспортного засобу, який належав позичальнику на праві приватної власності. Обтяження на спірний автомобіль на підставі договору застави було зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. За умовами договору застави відчуження предмету застави здійснюється заставодавцем тільки за письмовою згодою заставодержателя.
Позивач вказує, що без письмової згоди банку ОСОБА_2 відчужив предмет застави ОСОБА_1 із актуальним номерним знаком транспортного засобу НОМЕР_2 . На час реалізації заставленого автомобіля та проведення реєстраційних дій в органах МВС обтяження припинено не було.
Таким чином, враховуючи те, що боржником за кредитним договором ОСОБА_2 тривалий час не виконуються обов`язки за кредитним договором, позивач просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором, що утворилась, шляхом звернення стягнення на предмет застави - автомобіль NISSAN TEANA, 2012 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 .
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором № 910.26639 від 21.08.2014 року в сумі 386 088 грн. 97 коп., що складається з: основного боргу - 241 354,52 грн., простроченого боргу - 12 343,44 грн., прострочених процентів - 82 365 грн., строкових процентів - 6 464,09 грн., дебіторської заборгованості - 9 536,88 грн. та штрафних санкцій - 34 025,04 грн.
В рахунок погашення кредитних зобов`язань на користь АТ «Ідея Банк» за кредитним договором № 910.26639 від 21.08.2014 року, укладеним між ПAT «Ідея Банк» та ОСОБА_2 в сумі 386 088 грн. 97 коп., що складається з: основного боргу - 241 354,52 грн., простроченого боргу - 12 343,44 грн., прострочених процентів - 82 365 грн., строкових процентів - 6 464,09 грн., дебіторської заборгованості - 9 536,88 грн. та штрафних санкцій - 34 025,04 грн., звернуто стягнення на предмет застави, що належить ОСОБА_1 , а саме автомобіль NISSAN TEANA, 2012 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , шляхом реалізації на публічних торгах у порядку процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною за результатами таких торгів.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 5 791 (п`ять тисяч сімсот дев`яносто одна) грн. 33 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2022 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. 
Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та постановити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_1 . 
Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що він не був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, а поштова кореспонденція з процесуальними документами була повернута без вручення з довідками Укрпошти за закінченням строку зберігання. При цьому, згідно матеріалів справи відповідач жодного разу не був повідомлений належним чином про час та місце проведення судових засідань, і зазначені фактичні обставини були визнані судом першої інстанції під час розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 11.03.2020 року.
Відсутність відповідача у судовому засіданні призвела до неповного встановлення судом обставин справи, наслідком чого стало її неправильне вирішення.
Зокрема, судом не витребувано інформацію, коли і на підставі яких документів здійснювалася перереєстрація спірного транспортного засобу, яким чином здійснювалася перевірка відомостей про обмеження відчуження зазначеного автомобіля. Тобто, не витребувано жодного доказу на підтвердження наявності обмеження/обтяження спірного транспортного засобу в період з 21.08.2014 року та по час розгляду справи у суді першої інстанції.
При цьому, на час звернення з даним позовом до суду, позивачем не оспорювалося право власності відповідача ОСОБА_1 на спірний автомобіль, а також не ставилася під сумнів законність дій представників ТСЦ, які проводили державну перереєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_1 (таким доказом могли б бути письмові звернення до ТСЦ, службові перевірки щодо незаконного припинення обтяження, здійсненого сервісним центром, а також письмове повідомлення ОСОБА_1 про наявність обтяження на придбаний ним автомобіль).
На думку скаржника ОСОБА_1 , він являється добросовісним набувачем автомобіля NISSAN TEANA, 2012 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами)  НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , в силу ст. 388 ЦК України. А відповідно до ст. 12 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» заставне обтяження, що виникло між боржником та обтяжувачем до нього є не чинним.
Отже, звернення стягнення на належний ОСОБА_1 автомобіль NISSAN TEANA, 2012 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами)  НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , в рахунок погашення кредитних зобов`язань ОСОБА_2 на користь АТ «Ідея Банк» є незаконним, і в задоволенні даної позовної вимоги суду першої інстанції слід було відмовити, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів, а не трактувати норми закону на користь позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача АТ «Ідея Банк» - Жовтонецький В.М. просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.
В судове засідання учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності, за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.   
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення оскаржено відповідачем ОСОБА_1 лише в частині звернення стягнення на автомобіль, колегія суддів згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише в цій частині.
Судом першої інстанції встановлено, що 21.08.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 910.26639, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 283 542 грн. строком на 84 місяці зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 22,99 % річних (а.с.12-22).
Умовами кредитного договору визначено, що кредит надається для фінансування купівлі відповідачем ОСОБА_2 транспортного засобу марки NISSAN, моделі TEANA, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , в сумі 270 040 грн., а також для фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника в сумі 13 502 грн.
Згідно умов параграфу 7 кредитного договору відповідач ОСОБА_2 зобов`язався погашати заборгованість за договором у вигляді ануїтетних платежів на рахунок № НОМЕР_4 відповідно до графіку щомісячних платежів, який є Додатком №1 до кредитного договору.
Параграф 4 кредитного договору визначає те, що забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором є застава транспортного засобу, вказаного в п.2 параграфу 1 договору.
Меморіальними ордерами № 516_1 від 22.08.2014 року на суму 270 040 грн. та № 910.26639 від 21.08.2014 року на суму 13 502 грн. підтверджується факт отримання  відповідачем ОСОБА_2 кредитних коштів в повному обсязі (а.с.26, 27), що свідчить про виконання позивачем покладених на нього кредитним договором обов`язків.
Як убачається з довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором № 910.26639 від 21.08.2014 року, станом на 21.08.2019 року відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, що також підтверджується випискою по рахунку позичальника ОСОБА_2 № НОМЕР_4 за період з 19.09.2014 р. по 27.08.2019 р., у зв`язку із чим виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 386 088 грн. 97 коп., яка складається з: основного боргу - 241 354,52 грн., простроченого боргу - 12 343,44 грн., прострочених процентів - 82 365 грн., строкових процентів - 6 464,09 грн., дебіторської заборгованості - 9 536,88 грн. та штрафних санкцій - 34 025,04 грн. (а.с.40-46).
Також встановлено, що 21.08.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір застави транспортного засобу № 910.26639, відповідно до умов параграфу 1 якого для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 910.26639 від 21.08.2014 року заставодавець ОСОБА_2 передав у заставу заставодержателю ПАТ «Ідея Банк» транспортний засіб марки NISSAN модель TEANA, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , який належить заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 . Предмет застави зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Заставна вартість предмету застави встановлена в розмірі 450 090 грн. (а.с.28, 29). Договір застави транспортного засобу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеравенко Т.Є., зареєстрований в реєстрі за № 500.
21.08.2014 року відомості про обтяження на вищевказаний автомобіль на підставі договору застави від 21.08.2014 року були внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с.32, 33).
Відповідно до пункту 2 параграфу 2 договору застави, відчуження, зміна, обтяження предмету застави будь-якими зобов`язаннями, передача права користування ТЗ третім особам, переміщення ТЗ за межі території України здійснюється Заставодавцем тільки за письмовою згодою Заставодержателя.
Всупереч положень договору застави ОСОБА_2 без письмової згоди ПАТ «Ідея Банк» відчужив предмет застави, а саме: транспортний засіб NISSAN TEANA, 2012 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , за договором купівлі-продажу № 00595/06/8046/2016 від 14.05.2016 року відповідачу ОСОБА_1 (номерний знак НОМЕР_2 ), що підтверджується відповіддю Головного сервісного центру МВС від 21.12.2019 року № 31/21455.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині звернення стягнення на автомобіль, суд першої інстанції виходив з його обгрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.  
Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Згідно норми ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строки, встановлені договорами.
Положеннями частини 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 стаття 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
В силу ст. 572 ЦК України кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.
Згідно положень ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги,якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 591 ЦК України визначено, що реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається у порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави.
Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про заставу» визначено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.
Згідно із ч. 1 ст. 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо на момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконане, якщо інше не передбачено законом чи договором.
Відповідно до вимог ч.7 ст. 20 цього Закону звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.
Згідно ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду, серед іншого, зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.
Відповідно до положень статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.
Таким чином застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, і на неї може бути звернено стягнення в рахунок задоволення вимог заставодержателя.
Аналогічний правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду від 08.05.2018 року по справі № 202/32128/13-ц.
Відповідно до пункту 1 параграфу 5 укладеного між сторонами договору застави транспортного засобу, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку порушення заставодавцем будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором та/або договором застави.
Пунктом 2 параграфу 5 договору застави обумовлено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя одним із способів: за рішенням суду або в позасудовому порядку шляхом набуття заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу заставодержателем предмету застави третій особі.
З матеріалів справи вбачається, що за кредитним договором, укладеним 21.08.2014 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 , утворилась заборгованість у зв`язку із неналежним виконанням боржником обов`язків по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування ним.
Відтак, звернення кредитора до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет застави з метою задоволення своїх вимог по стягненню заборгованості за кредитним договором відповідає діючому законодавству, у зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет застави. 
При цьому, зміна власника заставного транспортного засобу, відносно якого зареєстроване обтяження, не є перешкодою для задоволення за рахунок цього майна вимог банку у випадку порушення заставодавцем своїх кредитних зобов`язань.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 березня 2020 року по справі № 461/11912/15-ц.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.  
Оскільки позивачем суду надано належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем автомобіля, відтак звернення стягнення на цей автомобіль порушує його права, колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.
Згідно із частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження;  2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна.
Частиною першою статті 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.
За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статей 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».
Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13 та від 19 листопада 2014 року у справі № 6-168цс14.
Тобто, у разі відчуження предмета обтяження боржником без згоди обтяжувача, обтяження рухомого майна, що є предметом обтяження, зберігає свою силу для нового власника (покупця) в разі, якщо воно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.
З матеріалів справи вбачається, що на час перереєстрації автомобіля за покупцем ОСОБА_1 спірний автомобіль NISSAN TEANA, 2012 року випуску, колір білий, номер кузова НОМЕР_1 перебував у заставі банку та був внесений в Державний реєстр обтяжень рухомого майна з 21.08.2014 року (а.с.32, 33).
Відтак, посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що він є добросовісним набувачем автомобіля, на який у зв`язку із цим не може бути звернуто стягнення, не ґрунтуються на законі та є безпідставними.
Доводи апеляційної скаргипро порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням усіх обставин справи в їх сукупності та перевіркою їх наявними у справі доказами.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.      
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.       
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
 
Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 березня 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
     Головуючий:
 
     Судді: