КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/13278/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/519/2023
 
П О С Т А Н О В А
Іменем     України
 
08 лютого 2023 року                                                                            
м. Київ
 Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Хоменко В.С. в м. Київ 18 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
У червні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь суму основного боргу в розмірі 2 176 000 грн., 3 % річних, що становить 38810 грн., інфляційні втрати 152 156 грн.. а всього 2 366 966 грн., покласти на відповідачів судові витрати.
Позов мотивовував тим, що 24 жовтня 2018 року ОСОБА_1 позичив у нього 80000 доларів США, підтвердивши цей факт власноруч виконаним підписом на договорі позики грошей, та зобов`язався повернути кошти до 30 жовтня 2018 року, про факт укладання правочину була обізнана дружина відповідача ОСОБА_4 , а кошти передано при свідках. Відповідач уклав цей договір в інтересах сім`ї, пояснюючи про необхідність виплати боргів, кредитів, обслуговування транспортних засобів, під час отримання коштів ОСОБА_4 вела телефонну розмову з чоловіком, пояснювала, що не може дістатися до нотаріуса, обізнана про отримання коштів, які з 24 жовтня 2018 року є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після настання строку виконання правочину відповідачі почали уникати позивача і в добровільному порядку суму позики не повертають. В зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання він також має право на стягнення 3 % річних та інфляційні втрати відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу 2 176 000 грн., 3 % річних в розмірі 38810 грн., індекс інфляції 152 156 грн., а всього 2 336 966 грн., та судовий збір в розмірі 9605 грн. В решті позову відмовлено.
 
Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що при постановленні рішення суд першої інстанції взагалі не досліджував факту виникнення договірних правовідносин. Між сторонами дійсно проводились переговори щодо здійснення підприємницької діяльності, за умовами якої сторони в майбутньому мали б укласти нотаріально посвідчений договір позики. При цьому позивачеві було достеменно відомо, що апелянт взагалі не володіє українською та/або російською мовою та не орієнтується в національному законодавстві України. Як наслідок, на стадії проведення переговорів, 18 жовтня 2018 року позивач шляхом введення в оману відповідача, змусив його підписати договір позики, пояснюючи це тим, що підпис апелянта означає отримання ним цього договору для ознайомлення і лише після узгодження всіх умов сторони будуть нотаріально посвідчувати договір. Таким чином, договір було укладено під впливом омани з боку позивача, однак суд першої інстанції всупереч ч. 1 ст. 1052 ЦК України цей факт до уваги не взяв.
Звертав увагу, що розмір боргу визначено в доларовому еквіваленті за середнім курсом продажу комерційними банками м. Києва, що не є офіційним курсом відповідної валюти, і цей факт додатково підтверджує факт укладення договору під впливом омани.
Посилаючись на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року в справі № 629/5364/13-ц, вказував, що судом першої інстанції взагалі не досліджувався факт передачі позивачем апелянту грошових коштів, які ним в дійсності не отримувалися, оскільки він розраховував на те, що підписав лише попередній договір щодо наміру укласти в майбутньому договір позики, який буде посвідчено нотаріально. Матеріали справи не містять жодного доказу, який би підтвердив факт передачі грошових коштів, походження цих грошових коштів та їхнього фактичного власника на момент їхньої передачі апелянту. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Наголошував, що судом не з`ясовувався спосіб передачі грошових коштів в сумі 80000 доларів США готівкою, з огляду на положення пп. 2 п. 7 розділу ІІ постанови Правління НБУ від 29 грудня 2017 року № 148, згідно якого фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 50000 грн., шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення та/або переказу коштів на поточні рахунки. Суд не взяв до уваги, що у випадку реальної передачі грошових коштів цей факт мав би бути зафіксований за допомогою відповідних квитанцій банків.
Вказував, що позивач внаслідок шахрайських дій незаконним шляхом заволодів всіма оригіналами правовстановлюючих документів на нерухоме майно, які належать ОСОБА_4 , яка на момент підписання договору позики взагалі не знала про його укладення. 
Вважав, що роздруківки з монітора комп`ютера з оголошеннями про продаж відповідачами нерухомого майна не є належними та допустимими доказами при вирішенні даного спору.
 
Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив розгляд справи проводити у його відсутності, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга заявлена по надуманих підставах з метою затягування виконання законного судового рішення зі зловживанням відповідачем процесуальними правами.
Зазначав, що перший відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_1 надійшов лише 03 червня 2021 року, а до його подання він надавав пояснення, що кошти за укладеним договором позики сплачені іншою особою на прізвище ОСОБА_6 , що позивач вводить суд в оману. 
Представник відповідача 10 лютого 2022 року надав суду пояснення, в яких знову змінив позицію відповідачів, вказавши, що позичальник не заперечує факту ведення перемовин з позивачем щодо укладення нотаріально посвідченого договору позики, однак позивач нібито змусив відповідача підписати договір позики, пояснюючи це тим, що підпис на договорі означає отримання його для ознайомлення. Сторона позивача погоджується з висновками суду першої інстанції щодо критичної оцінки стверджень ОСОБА_1 на укладення договору позики шляхом введення його в оману позивачем та укладення договору під примусом, з огляду на недоведеність вказаної позиції доказами. 
Крім того, суд, як і сторона позивача, стикнулась у судових засіданнях з мінливістю позиції відповідача в ході розгляду справи, що свідчить про спробу останнього уникнути відповідальності за невиконання умов укладеного договору. В остаточній редакції відповідач не заперечував факт підписання договору, хоча раніше подавав суду клопотання про призначення судової експертизи підпису, наполягаючи, що підпис підроблено. Відповідачем презумпція правомірності договору позики не спростована. Щодо відсутності згоди дружини на укладення договору позики, на яку посилався відповідач, суд обґрунтовано застосував ст. 61, 65 СК України.
Повідомляв, що відповідачі можуть бути причетні до вчинення злочинів проти держави та суспільної безпеки, збору розвідувальної інформації, інформації з обмеженим доступом, передачі ворогу баз даних і інформації фіскальної служби України, де працює ОСОБА_4 .
 
В судове засідання 08 лютого 2023 року з`явився представник ОСОБА_1 , інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені. 
Від представника позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності нез?явившихся учасників справи.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
 
Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено договір позики і позивач виконав свої зобов`язання, надавши грошові кошти відповідачу, який не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором, та оскільки презумпція правомірності правочину відповідачем спростована не була, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача суми позики, яка відповідно за курсом НБУ станом на 04 червня 2018 року становить 2176000 грн. 
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Із матеріалів справи вбачається, що 24 жовтня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір позики грошових коштів, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність  (борг) 2 256 000 грн., що еквівалентно 80000 доларів США за середнім курсом їх продажу комерційними банками м. Києва 28,20 грн. за 1 долар США, станом на день укладення договору. Позичальник зобов`язаний повернути позивачу суму грошей 2 256 000 грн., але не менш еквіваленту 80000 доларів США готівкою в строк до 30 жовтня 2018 року. Сторони свідчать, що договір не укладається під впливом тяжких для них обставин, вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. 
Згідно п. 9 договору, підписання позичальником договору свідчить про отримання ним зазначеної в п. 1 цього договору суми в повному обсязі та відсутність з його боку будь-яких претензій фінансового характеру до позичальника (а. с. 7 - 8).
 
На а. с. 15 знаходиться копія свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 11 січня 1992 року.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
 
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
 
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
 
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 (на яку послався суд апеляційної інстанції), від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).
 
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
 
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
 
У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
 
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).
 
Оскільки за змістом договору позики його підписання позичальником свідчить про отримання ним грошових коштів, обумовлених договором позики, та відсутність фінансових претензій до позикодавця, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, яким встановлено обставини укладання договору позики між сторонами та фактичну передачу грошових коштів, а доводи апеляційної скарги, що такі обставини судом не встановлені, відхиляє як безпідставні.
 
Не спростовують висновків суду першої інстанції про отримання відповідачем грошових коштів за договором позики та відхиляються апеляційним судом посилання відповідача в апеляційній скарзі на положення пп. 2 п. 7 розділу ІІ постанови Правління НБУ від 29 грудня 2017 року № 148, згідно якого фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 50000 грн., шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення та/або переказу коштів на поточні рахунки.
 
Не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, не відповідають висновкам суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом аргументи відповідача в апеляційній скарзі, що позивач передав апелянту 80000 доларів США саме готівкою.
 
Апеляційний суд враховує, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не заявляв клопотання про витребування у позивача або банку документів на підтвердження здійснення безготівкової операції по переказу коштів за договором позики, і наведені ним доводи ґрунтуються на припущеннях.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
 
Разом із тим, позичальником ОСОБА_1 в межах розгляду даної справи не було доведено, що грошові кошти не були одержані ним від позикодавця, а сам договір укладено під впливом омани ОСОБА_3 , відтак з огляду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, що позичальником не спростовано презумпцію правомірності договору позики.
 
Апеляційний суд враховує і вважає обґрунтованими доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що відповідачем неодноразово змінювалась позиція щодо підстав невизнання позову, що може свідчити про намагання ухилення останнього від виконання договірних зобов`язань: 27 квітня 2021 року ОСОБА_1 звертався до суду першої інстанції з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи, посилаючись на те, що не підписував будь-яких договорів з ОСОБА_3 (а. с. 83); в червні 2021 року ним подано відзив на позовну заяву, згідно якого спілкування з позивачем у нього відбувалося через знайомого ОСОБА_6 , яким і було отримано грошові кошти, а позивач вимагає від нього таку ж суму за договором, який він не укладав (а. с. 100); в письмових поясненнях від 10 лютого 2022 року та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 наполягав на тому, що не володіє українською та російською мовою та знаннями українського законодавства, про що достеменно було відомо позивачу, який примусив його укласти договір позики, запевнивши, що відповідач підписує лише попередній договір з метою ознайомлення з умовами майбутнього договору, який підлягав нотаріальному посвідченню, і грошові кошти за ним в дійсності не передавались, а відповідач ОСОБА_4 про укладення цього договору не була обізнана взагалі і згоди на його укладення не надавала (а. с. 127 - 130).
 
Судом першої інстанції надано належної оцінки запереченням відповідача у відзиві на позовну заяву, що другим співвідповідачем - його дружиною ОСОБА_4 не надавалося дозволу на укладення договору позики, правильно застосовано положення ст. 65 СК України, та зроблено обґрунтований висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що договір позики не є правочином щодо розпорядження майном, тому його укладення не потребує згоди іншого з подружжя.
 
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року в справі № 462/2662/20.
 
З огляду на закріплений в ЦК України принцип свободи договору і неоскарження відповідної умови договору відповідачем апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані  доводи апеляційної скарги, що розмір боргу визначено в доларовому еквіваленті за середнім курсом продажу комерційними банками м. Києва, що не є офіційним курсом відповідної валюти, і цей факт, на припущення відповідача, додатково підтверджує факт укладення договору під впливом омани.
 
Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що позивач незаконно заволодів правовстановлюючими документами ОСОБА_4 на нерухоме майно відповідачів, і що не можуть вважатися належними та допустимими доказами надані позивачем прінтскрини щодо продажу нерухомості, оскільки дані обставини не стосуються предмету позову і судом першої інстанції будь-яких обставин на підставі зазначених документів по суті спору не встановлювалось, відтак висновки суду першої інстанції зазначеними доводами відповідача в апеляційній скарзі не спростовуються.
 
Також не стосуються предмету позову, не відносяться до компетенції апеляційного суду при перегляді рішення в цивільній справі про стягнення заборгованості за договором позики та відхиляються судом доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу щодо можливої причетності відповідачів до вчинення злочинів проти держави та суспільної безпеки, збору розвідувальної інформації, інформації з обмеженим доступом, передачі ворогу баз даних і інформації фіскальної служби України, де працює ОСОБА_4 .
 
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 152156 грн. та 3 % річних в розмірі 38810 грн. відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк.
 
Апеляційна скарга не містить спростування висновків рішення суду першої інстанції в наведеній частині, а також заперечень щодо арифметичної правильності нарахування даних сум.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 09 лютого 2023 року.

Головуючий:                                                                                     Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                 Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                            Яворський М.А.