ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

14 лютого 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/5283/20
Головуючий у першій інстанції – Гагаріна Т. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/304/23, № 22-ц/4823/326/23,  

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів:  Мамонової О.Є., Онищенко О.І., 
із секретарем – Шкарупою Ю.В., 
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 листопада 2022 року (місце ухвалення – м. Ніжин, дата складання повного тексту судового рішення – 18.11.2022) та на додаткове рішення цього ж суду від 01 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном,
                                         В С Т А Н О В И В :
У грудні 2020 року представник ОСОБА_1 – адвокат Тандир Д.В. звернувся  до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном. В обгрунтування посилався, що згідно договору купівлі продажу земельної ділянки від 06.08.2010  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 придбали у власність земельну ділянку з кадастровим номером 7410400000:03:017:0053, що розташована по АДРЕСА_1 , та нежитлове приміщення, яке знаходиться на вказаній земельній ділянці, загальною площею 785,5 кв.м. 
Зазначає, що нежитлове приміщення на підставі даних реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві спільної часткової власності позивачці та відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , до складу цілісного немайнового комплексу входить нежитлове приміщення №3 - котельня. 
Наголошує, що 07.10.2020 по прибуттю за адресою вказаного нежитлового приміщення позивачкою було виявлено відсутність опалення у належній їй  частині приміщення, а при спробі потрапити до приміщення котельні було встановлено, що замки вхідних дверей котельні було змінено невстановленими особами. 
08.10.2020 позивачкою ОСОБА_1 була подана заява про вчинення кримінального правопорушення до управління поліції за місцем знаходження об`єкту нерухомості, а відповідачам у справі неодноразово надсилався лист про усунення перешкод в частині спільного користування належним майном, які залишилися без уваги. 
У позові просить зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не чинити їй, ОСОБА_1 , перешкод в користуванні майном, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме приміщенням котельні з умовним позначенням на поверхневому плані №3; усунути перешкоди в користуванні належною їй частиною нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надати доступ їй та її уповноваженим представникам до усіх підсобних приміщень, які перебувають у спільній власності.
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 09.11.2022 в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном, відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачка як співвласник, звертаючись до суду з даним позовом, допустила зловживання процесуальними правами, оскільки в частині захисту її порушених, оспорюваних або невизнаних прав, спір має очевидно штучний характер з огляду на те, що в даному випадку порушення прав позивачки можливе лише за наявності належних та допустимих доказів такого порушення, яких нею надано не було.
Додатковим рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 01.12.2022 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн. 
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, представник ОСОБА_1   – адвокат Тандир Д.В. подав апеляційні скарги на рішення Ніжинського міськрайонного суду від 09.11.2022 та на додаткове рішення цього ж суду від 01.12.2022.
В апеляційній скарзі на рішення Ніжинського міськрайонного суду від 09.11.2022 заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
За доводами апеляційної скарги, при ухваленні рішення суд не встановив належним чином всіх дійсних обставин справи, не з`ясував суті правовідносин, як наслідок не застосував в належному обсязі норми матеріального права, не правильно тлумачив норми процесуального права та при розгляді справи по суті прийшов до висновків, які суперечать як нормам права, так і фактичним обставинам справи.
Як вказує заявник, під час розгляду справи позивачка неодноразово наголошувала, що на момент звернення до суду, приміщення, щодо якого виник спір, перебуває у спільній частковій власності з відповідачкою ОСОБА_3 , тому вважає, що порядок користування таким приміщенням мав би вирішуватися сторонами за спільною згодою, проте відповідачі порядок користування таким приміщенням вирішують в односторонньому порядку.
Тому вважає, що судом першої інстанції лише формально вказаний зміст ст. 319 ЦК України  в частині зобов`язального характеру власності.
В обґрунтування доводів скарги заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах  від 04.04.2018 у справі № 333/304816-ц, від 18.03.2020 у справі № 756/6952/17, від 16.09.2020 у справі № 344/5437/17, які не були враховані судом першої інстанції.
Вказує, що незважаючи на відмову в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції всупереч приписів частини 4 статті 82 ЦПК України послався на обставини, які встановлені судовими рішеннями, як на обставини, які не підлягали доказуванню та відповідно не можуть бути спростовані стороною, що по суті потягло неправильне тлумачення фактичних обставин справи та оцінку доказів, наданих стороною позивача.
Заявник не погоджується з висновком суду щодо недопустимості в  якості доказів заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , оскільки процесуальний закон не містить обмеженої чи будь-якої іншої вимоги щодо форми повідомлення від свідка і відповідно до ст. 43, 81 ЦПК України, інший учасник справи при розгляді справи судом не був позбавлений можливості заявити клопотання чи подати відповідну заяву про допит вказаних свідків, чи в будь - який інший спосіб поставити під сумнів відомості, які повідомили ці особи.
За доводами скарги, судом першої інстанції не наведено  доказу та обставин, які підтверджують наявність ключів від підсобних приміщень у всіх сторін у справі та заміни замків у котельні.
На переконання заявника, в основу судового рішення було покладено пояснення лише відповідача без належних підстав та доказів, які би підтверджували в будь який спосіб відповідні пояснення відповідача та не взято до уваги, що представником позивача були направлені вимоги про надання доступу до приміщення котельні, такі вимоги підтверджувалися протягом всього часу розгляду справи по суті, проте упродовж 2 років розгляду, вказані вимоги залишилися без задоволення, а суд першої інстанції лише послався на пояснення відповідачки про готовність надати доступ до приміщення котельні. Також вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо невжиття позивачкою активних дій щодо отримання доступу до приміщення котельні, оскільки такий висновок суперечить фактичним обставинам справи.
Як вважає заявник, судом першої інстанції не в повному обсязі був досліджений відеозапис, оскільки поза увагою суду залишилося те, що в спільному приміщенні відсутні будь-які щитки чи розподільчі щитки, на які посилався представник відповідача, і у вільному доступі ключі від приміщення котельні не знаходяться.
Також заявник наголошує, що суд першої інстанції не з`ясував, яке відношення має ОСОБА_6 до співвласників спірних приміщень і на якій правовій підставі у нього знаходяться ключі від підсобних приміщень та журнал обліку доступу до приміщень, який має знаходитися в межах приміщення у вільному доступі за твердженням відповідача. Вважає, що існування журналу доступу чи інструктажу жодним нормативним документом на час розгляду справи по суті не передбачено і з позивачем не погоджувалося, а тому наявність вказаної умови для співвласника, який є рівним в правах з іншим співвласником, є  порушенням прав позивача на вільне розпорядженням майна, яке їй належить.
Крім того, заявник посилається, що суд першої інстанції належним чином не з`ясував повноваження представника у справі та допустив його до участі у справі, оскільки в матеріалах справи міститься лише копія ордеру без належного оформлення.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду від 01.12.2022 представник ОСОБА_1 – адвокат Тандир Д.В. просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі про стягнення витрат на правову допомогу.
За доводами скарги, додаткове рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам чинного процесуального закону, прийняте з грубим його порушенням, необгрунтоване та прийнято в супереч співмірності та реальності критерію наданих та отриманих послуг.
Як вказує заявник, заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення з витрат на правову допомогу була подана 14.11.2022 , а не до закінчення судових дебатів, як того вимагають положення ст. 246 ЦПК України.
Посилається, що відстрочення подання заяви про відшкодування понесених витрат або її подання після закінчення судових дебатів ЦПК України не передбачено, проте, як вказав суд першої інстанції, така заява була подана 14.11.2022, а рішення, по суті розгляду спору прийнято судом 09.11.2022.
Також заявник наголошує, що про надходження заяви про відшкодування витрат на правову допомогу, надіслану на електронну адресу, суд не довів до відома учасників процесу шляхом її оголошення, і про її наявність заявнику стало відомо після отримання представником відповідних документів на електронну адресу.
Тому заявник вважає, що при прийнятті рішення суд не правильно застосував положення ст. 246 ЦПК України в частині подання відповідної заяви, а не доказів, як того вимагають вищевказані положення ЦПК України, а відповідно помилково прийшов до висновку про можливість розгляду такої заяви, у разі подання її до закінчення судових дебатів.
За доводами апеляційної скарги, оскільки було подано заяву про неможливість подання відповідних доказів, суд на підстав ч. 4, 5 ст. 83 ЦПК, мав розглянути таку заяву та з урахуванням причин поважності не подання відповідних доказів мав встановити додатковий строк для подання відповідних доказів, проте матеріали справи не містять такого процесуального рішення суду, а оскаржуване рішення суду не містить жодного посилання на ту обставину, які докази не можливо було подати стороні, з яких підстав такі докази не могли бути подані у строк, встановлений законом.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги, заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах  від 14.12.2021 у справі № 922/676/21, від 08.04.2021 у справі № 905/716/20, від 31.03.2021 у справі № 916/2087/18, від 10.12.2020 у справі № 922/382/19.
Заявник також стверджує, що єдиним документом, який підтверджував направлення відповідної заяви іншим учасникам справи є поштові накладні від 12.11.22, інших даних, які б підтверджували належність направлення відповідної заяви матеріали заяви не містять, що підтверджує подання заяви після 09.11.2022.
Зазначає, що станом на день розгляду заяви представника ОСОБА_3 не було подано належних та допустимих доказів понесення відповідних витрат стороною, що мало наслідком залишення заяви без відповідного розгляду, враховуючи, що згідно платіжних доручень платіж за надані послуги здійснено приватним підприємцем ОСОБА_3 , яка не є стороною у справі.
Крім того, заявник вважає необгрунтованим висновок суду щодо належності повноважень представника відповідача – адвоката Кисіля В.Є., оскільки в матеріалах справи міститься ордер без зазначення особи, інтереси якої представляє адвокат, у зв`язку з чим головуючому судді у справі був заявлений відвід.
Посилається, що під час розгляду заяви про стягнення витрат на правову допомогу судом першої інстанції не були враховані висновки Верховного Суду щодо співмірності та обґрунтованості таких витрат та витраченого адвокатом часу, а саме висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19. 
У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_3 просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг, а рішення Ніжинського міськрайонного суду від 09.11.2022 та додаткове рішення цього ж суду від 01.12.2022 – залишити без змін. В обґрунтування посилається на те, що на відміну від проблематики усунення перешкод в користуванні майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, позиції постанов касаційної інстанції, наведені в апеляційній скарзі, стосуються інших питань здійснення права часткової власності, порядку користування спільною частковою власністю без її поділу, меж здійснення і неприпустимості завдання шкоди, додержання моральних засад суспільства, але не є релевантними до вирішення заявленого позивачкою у цій справі негаторного позову. Щодо незгоди в апеляційній скарзі із застосуванням судом першої інстанції положень ст. 82 ЦПК України, вказує, що в матеріалах справи містяться рішення Ніжинського міськрайонного суду від 23.05.2014 та ухвала Апеляційного суду Чернігівської області від 26.06.2014, що набрали законної сили, між тими самими сторонами, а тому вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано застосував правило преюдиції. Зазначає, що інформація, яка викладена у заявах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суперечить долученому до матеріалів справи витягу з журналу обліку доступу до приміщення котельні, оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні і який містить підпис представника позивачки ОСОБА_7 на підтвердження доступу до приміщення. Тому суд під час розгляду справи критично сприйняв розбіжності між інформацією журналу доступу до приміщення котельні та заявами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і обгрунтовано не надав переваги цим заявам. Твердження позивачки про те, що замки від спірного приміщення не змінювались і ключі знаходились у сторін спростовуються рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 23.05.2014 та ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 26.06.2014, що набрали законної сили, а також змістом оскаржуваного рішення. Вважає, що суд першої інстанції належним чином обгрунтував твердження щодо направлення письмових вимог на адресу відповідачки щодо надання доступу до спірних приміщень як елементи штучного створення доказової бази неіснуючого спору, що є недобросовісною поведінкою сторони позивача. Щодо повноважень  адвоката Кисіля B.Є. зазначає, що його повноваження із представництва ОСОБА_3 були обумовлені п.2.2.2 Договору про надання правової допомоги № б/н віл 01,12.2020 та встановлені судом при особистому відвідуванні судових засідань у справі шляхом надання оригіналу ордеру, який містить всі заповнені дані, зокрема ім я і прізвище відповідачки.
Заявник вважає, що доводи апеляційної скарги на додаткове рішення є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Посилається, що заяву щодо розміру судових витрат було направлено на адресу суду електронною поштою 07.11.2022, тобто до закінчення судових дебатів (09.11.2022) і остаточний розрахунок яких є неможливим до закінчення судових  дебатів, оскільки неможливо встановити тривалість судового  засідання. Наголошує, що 07.11.2022 до суду було подано заяву про докази розміру судових витрат, а 12.11.2022 була подана заява про стягнення витрат та ухвалення додаткового рішення у справі відповідно до положень  ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Вважає хибним твердження про те, що наявні в матеріалах справи платіжні доручення не є належним доказом витрат на правову допомогу відповідачкою, враховуючи, що приватний підприємець ОСОБА_3 (зазначена в доказах на підтвердження оплати витрат на правову допомогу) є відповідачка у справі та є стороною договору про надання правової допомоги з ідентичним ідентифікаційним номером. Також не погоджується  доводами апеляційної скарги щодо не співмірності розміру судових витрат.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційних скарг та доданих до них матеріали справи, проте відзив на апеляційні скарги іншими учасниками справи  до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Вислухавши суддю-доповідача,  учасників справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (т.1 а.с.13-16).
З технічного паспорту на нежитлову будівлю АДРЕСА_1 , журналу підрахунку площі житлового будинку з нежитловими (вбудованими) приміщеннями та схеми, вбачається наявність котельні, з умовним позначенням на поверхневому плані №3 ( т.1 а.с.10-12).
З акту обстеження приміщення по АДРЕСА_1 від 07.10.2020 убачається, що в ході візуального обстеження нежитлового приміщення встановлено, що вказане приміщення має 3 поверхи, побудоване з цегли. На задньому дворі споруди наявна одноповерхова прибудова з окремими вхідними дверима, в якій розміщена котельня, що забезпечує теплоенергозабезпечення приміщення. На момент огляду приміщення двері в котельню були закриті, ключів від якої ОСОБА_1 не мала, тому огляд з середини котельні було зробити неможливо. Ззначений акт підписаний ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (т.1 а.с. 17).
Ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02.11.2020 скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тандир Д.В. на бездіяльність Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та бездіяльність Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області задоволено частково. Зобов`язано уповноважених осіб Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_1 . В задоволенні іншої частини скарги відмовлено (т.1 а.с.19-21).
24.09.2020, 14.10.2020 представником ОСОБА_1 – адвокатом Тандир Д.В. на адресу відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 були направлені листи щодо надання безперешкодного доступу  та використання котельні (т.1 а.с.28-31).
Матеріали справи містять фотознімки зображення вхідних дверей до приміщення та обкладинка з повідомленням про місце перебування ключів (т.1 а.с.98-100). 
В судовому засіданні суду першої інстанції в якості доказу був досліджений відеозапис, з якого судом встановлено, що ОСОБА_1 21.01.2021 направляється до приміщення котельні в б. АДРЕСА_1 , яке зачинене, об`єкт знаходиться під охороною. ОСОБА_1 направляється до підвального приміщенні б. АДРЕСА_1 , перевіряє наявність ключів від котельні, яких не знаходить (Т.1 а.с. 118).
Як убачається з матеріалів справи, а саме запису в журналі обліку доступу до приміщення котельної від 28.01.2022 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 отримав ключі від зазначеного приміщення (т.1 а.с.240).
Згідно нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в їх присутності 28.01.2022 адвокат ОСОБА_7 намагався пройти до котельні нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 та отримати ключі від вказаного приміщення. На що йому гр. ОСОБА_10 було відмовлено негативно, зазначивши, що показати вміст кімнати може лише за умови підпису акту. В подальшому гр. ОСОБА_10 відкрив приміщення котельні власним ключем, увійти до приміщення було категорично заборонено, після відмови адвокатом було здійснено дзвінок на лінію 102 (Т.2 а.с.17-18).
Звертаючись до суду з позовом, представник ОСОБА_1 – адвокат Тандир Д.В., на підставі положень ст. 317, 319, 358, 391 ЦК України, посилався на не надання безперешкодного доступу до приміщення котельні.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачка як співвласник, звертаючись до суду з даним позовом, допустила зловживання процесуальними правами, оскільки в частині захисту її порушених, оспорюваних або невизнаних прав, спір має очевидно штучний характер з огляду на те, що в даному випадку порушення прав позивачки можливе лише за наявності належних та допустимих доказів такого порушення, яких нею надано не було.
З такими висновками погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні матеріалів справи, доказів, наданих суду першої інстанції та відповідають вимогам чинного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною першою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Таким чином, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
Як вбачається з матеріалів справи, спірний об`єкт нерухомого майна належить сторонам на праві спільної часткової власності без виділення сторонам в натурі частини майна, яка б відповідала розміру їх часток у праві власності на спільне майно.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані з позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що: відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння; такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки; позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачкою ОСОБА_1 , не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів на підтвердження обставин щодо заміни замків вхідних дверей спірного приміщення котельні, чи то інших дій відповідачів щодо перешкоджання їй у користуванні спірним приміщенням.
Тому, на переконання апеляційного суду, правильним є висновок суду першої інстанції, що акт взуального обстеження приміщення від 07.10.2020 та наданий позивачкою відеозапис не підтверджують обставини відсутності безперешкодного доступу до приміщення, на які посилається позивачка.
Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом також встановлено, що згідно наявної в матеріалах справи копії журналу обліку доступу до приміщення представник ОСОБА_1 – адвокат Тандир Д.В. отримав ключі від приміщення котельної 28.01.2022, про що поставив свій підпис. 
Посилання в апеляційній скарзі, як на доказ на нотаріально посвідчені заяви свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які заперечували факт надання доступу до приміщення представнику позивачки спростовуються матеріалами справи, а саме журналом обліку доступу до приміщення, де міститься особистий підпис представника позивачки ОСОБА_7 про отримання ключем від спірного приміщення, які оцінені судом в порядку ст. 89 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції
Суд першої інстанції, надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивував відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), прийшов до правильного висновку, що в суді першої інстанції позивач та її представник не заявляли клопотання про допит вказаних осіб у судовому засіданні на підтвердження вказаних обставин щодо перешкод  доступі до приміщення відповідно до приписів ст. 69, 90, 91 ЦПК України.
Крім того, судом встановлено, що заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23.05.2014, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівсьої області від 26.06.2014, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору – ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю відмовлено (т.1 а.с.46-52).
За висновком апеляційного суду у наведеній справі, приміщення №3 (котельна) в натурі між співвласниками не поділено, порядок користування не встановлений. Тому апеляційний суд дійшов висновку про неможливість встановити на чиїй частині приміщення встановлено опалювальний котел. Ключ від приміщення котельної постійно знаходиться в приміщенні щитової, згідно з вимогами п.4.6.23 Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Держкомітету України по нагляду за охороною праці від 01.10.1997.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позиваці з 2014 року було відомо про місце знаходження ключа від спірного приміщення, проте жодні дії щодо отримання ключе здійснено не було.
В обгрунтовання наявності підстав для задоволення позовних вимог позивачка посилалась на перешкоди, які створені відповідачами в користуванні  належною їй частиною нежитлових приміщень, проте не надано суду першої інстанції належнх доказів на підтвердження здійснення перешкод з боку відповідачів в доступі до спірного приміщення та порушення її прав і законних інтересів, як і відсутні посилання на наявність таких доказів, які доводять обставини на які позивач посилається у позові.
Не обґрунтованими є і твердження заявника в апеляційній скарзі щодо порушення судом першої інстанції вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки рішення Ніжинського міськрайонного суду від 23.05.2014 та ухвала Апеляційного суду Чернігівської області від 26.06.2014 набрали законної сили і в касаційному порядку не оскаржувались, і ухвалені щодо тих самих сторін – ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з приводу усунення перешкод у користуванні власністю, а саме забезпечення вільного доступу до приміщення котельні   по АДРЕСА_1 .
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції твердження заявника про направлення позивачкою вимог до відповідача щодо надання доступу до приміщень, враховуючи, що вказані вимоги були направлені на адресу АДРЕСА_2 , без зазначення повної поштової адреси, а саме квартири та неправильно зазначене прізвище, в той час як у позовній заяві позивачем зазначена інша адреса відповідача, як і посилання щодо не врахування судом правових висновків Верховного Суду, викладені в постановах  від 04.04.2018 у справі № 333/304816-ц, від 18.03.2020 у справі № 756/6952/17, від 16.09.2020 у справі № 344/5437/17, оскільки суд апеляційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі.
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). До того ж зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).
Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Позивачка не надала доказів та не навела обґрунтованих висновків того, що вона сприяє домовленості з відповідачами щодо користування спільною власністю, як і не надала доказів щодо наявності перешкод у користуванні майном позивачу.
Як вбачається, між сторонами існує спір щодо порядку користування спірним нежитловим приміщенням та надання безперешкодного доступу до приміщення, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном (справа № 740/574/20), розгляд якої натепер не завершений, рішення судом не ухвалено.
Переглядаючи додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду від 01.12.2022 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Тандира Д.В., апеляційний суд враховує наступне.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Як вбачається з матеріалів справи, 07.11.2022 представником ОСОБА_3 – адвокатом Кисіль В.Є. подана заява, в якій просив визнати поважними причини неможливості подання доказів про розмір понесених судових витрат відповідачкою ОСОБА_3 до закінчення судових дебатів у справі; вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог та ухвалити додаткове рішення у справі щодо судових витрат (т. 2 а.с. 27).
14.11.2022 представником ОСОБА_3 – адвокатом Кисіль В.Є. подана заява про стягнення витрат та ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати у розмірі 30000 грн (т. 2 а.с. 42-44).
До заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу представником ОСОБА_3 – адвокатом Кисіль В.Є. у строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, подано акт приймання-передачі послуг за договором про надання правової допомоги від 10.11.2022 та копію платіжного доручення № 2339 від 10.11.2022 про оплату правової допомоги у справі № 740/5283/20 за договором № б/н від 01.12.2020 (т. 2 а.с. 46, 47).
Також до вказаної заяви долучено докази відправлення такої заяви із вказаними додатками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 48).
01.12.2020 між ОСОБА_3 (Замовник) та АО "КПД Консалтинг" (Виконавець) укладений договір про надання правової допомоги № б/н (т. 1 а.с. 57-58).
Згідно п. 3.1. вказаного договору вартість юридичних послуг визначається виходячи з розрахунку годин, витрачених Виконавцем на надання юридичних послуг та повідомленнях у письмоій формі Замовнику. Погодинна вартість надання послуг погодженого Замовником адвоката - Киселя Владислава Євгеновича складає 3000 (три тисячі) гривень 00 гоп. за годину з урахуванням ПДВ. 
Відповідно до детального опису наданих послуг за Договором про надання правової допомоги від 01.12.2020 адвокатом АО «КПД Консалтинг» Кисілем В.Є. були надані такі послуги: дослідження матеріалів справи, підготовка та участь у судових засіданнях; підготовка відзиву на позов; особисте ознайомлення адвоката з матеріалами справи; підготовка до судового розгляду, консультування клієнта та особиста участь у судовому засіданні; підготовка клопотання про подання додаткових доказів; підготовка до надання відповідачкою пояснень в судовому засіданні, перегляд матеріалів справи та формування переліку питань; підготовка клопотання про постановлення додаткового рішення у справі та участь в судових засіданнях. Загальний час надання послуг адвокатом склав 10 годин.
Задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 30 000 грн не є співмірним із складністю справи та обсягом наданої адвокатом правової допомоги, гонорар, який належить сплатити на користь адвоката не у повній мірі відповідає критеріям реальності (дійсності та необхідності) та розумності розміру гонорару, враховуючи складність справи, її конкретні обставини, кваліфікацію та досвід адвоката, та інші істотні обставини, суд дійшов висновку про стягнення з позивачки на користь відповідачки 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, що є достатнім з урахуванням зазначених вище критеріїв.
Положеннями статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень статті 137 ЦПК України.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Із положень статей 137, 141 ЦПК України вбачається, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Згідно із ч. 6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як убачається з матеріалів справи, представником ОСОБА_1 – адвокатом Тандир Д.В. були подані заперечення на заяву про відшкодування судових витрат, в яких посилається, що заява подана з порушенням вимог ст. 136, 137, 141 ЦПК України.
Оскільки рішенням суду першої інстанції у даній цивільній справі в задоволенні позову відмовлено, враховуючи, що сторона відповідача заявляла клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 30000 грн, що підтвердила належними доказами, та після ухвалення рішення долучено докази сплати витрат на правничу допомогу, враховуючи заперечення позивача щодо розміру стягнення витрат на правничу допомогу, тому стягнуті з позивача на користь відповідачки витрати на правничу допомогу в сумі 20000 грн є обґрунтованими.
Позивачем ОСОБА_1 та її представником не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів на підтвердження не співмірності стягнутих судом на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу або наявності підстав для відмови у стягненні цих витрат.
При визначенні розміру витрат на правничу допомогу судом першої інстанції враховано критерій розумності та справедливості розміру витрат на правову допомогу, враховано принцип співмірності оплати послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом, тривалістю розгляду справи.
Твердження заявника про те що заява про ухвалення додаткового рішення була подана з порушенням встановлених строків спростовуються матеріалами справи. Як вбачається з матеріалів справи, заява про докази розміру судових витрат була направлена на електронну адресу суду 07.11.2022  (а.с. 24-27 т. 2), тобто до закінчення судових дебатів, які відбулись 09.11.2022, і яка була оголошена під час судового засідання головуючим по справі (а.с. 30-32 т. 2),  а 12.11.2022 була подана заява про ухвалення додаткового рішення у справі, тобто в порядку, встановленому ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Крім того, матеріали справи містять докази направлення такої заяви іншим учасникам справи(а.с. 48 т. 2).
Доводи апеляційної скарги щодо неналежності наявних у справі платіжних доручень як доказу оплати за надані послуги адвоката є необґрунтованими, враховуючи, що платником зазначена фізична особа – приватний підприємець ОСОБА_3 та наявний ідентифікаційний код відповідачки, який міститься в матеріалах справи та договорі про надання правової допомоги № б/н від 01.12.2020, як учасника справи.
Посилання на відсутність належним чином оформленого ордеру на підтвердження повноважень адвоката Кисіля В.Є. спростовуються змістом п. 2.2.2  Договору про надання правової допомоги  № б/н від 01.12.2020.
Крім того, апеляційний суд враховує, що повноваження адвоката були встановлені судом під час судових засідань і досліджений оригінал ордеру, який сформований з використанням електронної системи Національної асоціації адвокатів України і містить відомості для його перевірки, допущені неточності не спростовують наявності повноважень адвоката, який приймав участь у справі.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо оскарження додаткового рішення не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не містять передбачених законом підстав для скасування  судового рішення.
За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення районного суду та додаткове рішення – без змін.
Керуючись  ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                          П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 листопада 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 01 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.     
Повний текст судового рішення складено 16.02.2023.

             Головуючий                                                         Судді: