ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року	Львів	Справа № 380/18113/21 пров. № А/857/11190/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І.,
за участю секретаря судового засідання:    Зінчук Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 року, ухвалене суддею Грень Н.М. у м. Львові о 14:48, повний текст якого складений 01 липня 2022 року, у справі №380/18113/21 за адміністративним позовом громадядина Узбекистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,-
                                                      ВСТАНОВИВ:

21 жовтня 2021 року позивач - громадядин Узбекистану ОСОБА_1 через свого представника адвоката Максимова Антона Олександровича звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача – Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 23.07.2021 №251-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати визнати громадядина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
В обґрунтування позовних вимог зазначає про неможливість повернення до країни походження (Узбекистан) через переслідування за політичну діяльність та релігійні переконання у зв`язку із приналежністю до політичної партії «Хізб ут Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»). Також наголошує на неврахуванні відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень суду у справах № 813/2171/17 та  № 1.380.2019.005317, предметом розгляду яких були також аналогічні рішення Державної міграційної служби.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 року рішення суду задоволено.
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що заява позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованою та має ознаки зловживання процедурою надання притулку в Україні, відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пп. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зазначає, що побоювання, які виникли у заявника щодо переслідування у країні походження, не мають належного обгрунтування та носять суто суб`єктивний характер, не підтверджені жодними документальними даними, заявником не надано письмових чи будь-яких інших доказів щодо його переслідування спецслужбами Республіки Узбекистан, застосування до нього обшуків, викликів до правоохоронних органів, катувань, приниження гідності, погроз. Також зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення було здійснено аналіз матеріалів особової справи №2016LV0015 на виконання постанови Восьмого апеляційного адмістративного суду від 02.02.2021 у справі №1.380.2019.005317 з урахуванням рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 02.11.2020 у справі №1.380.2019.005317 та було встановлено відсутність підстав для визнання громадядина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідача обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 , 15.06.2016 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням ДМС України від 12.05.2017 № 173-17 відмовлено громадянину  ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2019 у справі № 813/2171/17 за позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.06.2016 та вирішити питання, щодо якого звернувся з такою заявою, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Рішенням Державної міграційної служби України № 268-19 від 05.08.2019 за результатами розгляду особової справи № 2016LV0015 громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , на підставі повторного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС у Львівській області встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п.13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні. Відтак, громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач оскаржив вказане рішення у судовому порядку.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021 позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 268-19 від 05.08.2019 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.06.2016 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та вирішити питання, щодо якого звернувся з такою заявою, з врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
На виконання рішення ДМС від 15.02.2021 № 04-21 ГУДМС у Львівській області 26.02.2021 підготовлено наказ № 45 про повторний розгляд заяви громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області від 26.03.2021 №63 «Про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Укзбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Так, за результатами повторного аналізу матеріалів особової справи № 2016LV0015 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2020 у справі №1.380.2019.005317, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021, встановлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту (т. 1 а.с.248-252).
Рішенням Державної міграційної служби України № 251-21 від 23.07.2021 за результатами розгляду особової справи № 2016LV0015 громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , на підставі повторного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС у Львівській області встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні. Відтак, громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с.154).
Про зазначене рішення позивача поінформовано повідомленням від 08.10.2021 №18      (т.1 а.с.18).
Громадядин Узбекистану ОСОБА_1 , вважаючи рішення Державної міграційної служби України від 23.07.2021 №251-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, звернувся до суду через свого представника з вимогами про його скасування та за захистом свого порушеного права.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при розгляді заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, належним чином не досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачем у заяві, анкеті та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Республіці Узбекистану, не спростовано можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження. Обираючи спосіб відновлення порушеного права позивача, судом враховано, що позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено втретє, однак підстави для відмови не змінились та були визнані у судовому порядку неправомірними.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VІ (далі - Закон №3671-VI).
В розумінні підпунтів 1 та 13 ст.1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Статтею 5 Закону №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст.7 цього Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Згідно з ч. 11 ст.9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до ч.5 ст.10 Закону №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з ч.6 ст.8 цього ж Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
Відповідно до п.п.45 та 66 Керівництва, для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно п.195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
За Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (УВКБ ООН) у справах біженців Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
Згідно з ч.2 ст.13 Закону №3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.
Аналіз наведених правових норм дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання. Одночасно, апеляційний суд вказує, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження своїх доводів. Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649, інших міжнародних, державних і неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами і загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною і не суперечить загальновідомим фактам, отже, викликає довіру.
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям правомірності, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття. Невиконання вказаних вимог призводить до його протиправності.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1-3ст. 90 КАС України).
Як слідує з особової справи позивача №2-016LV0015 та протоколів співбесід із ним, підставою для звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувала наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з політичних причин, зокрема його приналежність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», у зв`язку з чим він був вимушений покинути спершу Республіку Узбекистан, а згодом і Російську Федерацію, де заборонена діяльність цієї організації та ведуться кримінальні переслідування на підставі звинувачень в тероризмі.
Частиною 4 ст. 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2020, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2021, встановлено, що "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням партія вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників, цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени партії не переслідуються правоохоронними органами країни. В країнах Центральної Азії вона заборонена як екстремістська за пропаганду ідей утворення ісламської держави ( ОСОБА_2 ), що переслідується авторитарними режимами. Єдиною країною, де Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі заборонена як терористична організація є Росія (рішення Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року № ГКПИ 03-116).
"Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як екстремістська за пропаганду ідей утворення ісламської держави ( ОСОБА_2 ), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких.
Водночас, "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, Аль-Каїді та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" до терористичної та/або екстремістської.
Таким чином, вказане дає підстави характеризувати "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.
В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 у справі №813/2171/17 залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2019 встановлено, що основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі".
Як на доказ того, що в Узбекистані порушуються права мусульман та членів "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" позивач покликається на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув`язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б`ють та застосовують тортури). Зокрема:
- https://www.hrw.org/legacy/russian/reports/uzbek/2004/enemy/3.html;
- https://amnesty.org.ua/bez-rubriki/richna-dopovid-2016-2017-uzbekistan;
-https://www.sova-center.ru/religion/news/extremism/counter extremism/2017/07/d37568/;
- https://memohrc.org/ru/special-projects/ufimskoe-delo-dvadcati-shesti та ін.
Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що побоювання позивача стати жертвою переслідування за ознаками, зокрема, релігійних переконань є обґрунтованими.
 Слід також зазначити, що інформації про те, що Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки встановило обставини, за наявності яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, матеріали справи не містять.
Оскільки загальна ситуація з правами людини в Республіці Узбекистан після залишення її позивачем не покращилася, суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до країни походження.
Зміст вищевикладених положень законодавства засвідчує, що відповідач, діючи у спірних правовідносинах як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний здійснювати реалізацію наданих йому повноважень при прийнятті рішення щодо визнання особи-заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у чіткій відповідності з законом.
Така модель поведінки органів державної влади окреслена у частині другій статті 19 Конституції України й встановлює правило, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З аналізу зазначеної норми Основного Закону України вбачається, що діяльність органів держаної влади, до яких за своїм правовим статусом належать й відповідач, здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом». Застосування такого принципу забезпечує введення владних функцій у законні рамки і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів, органів місцевого самоврядування.
Отже, відповідач, приймаючи спірне рішення, зобов`язаний був надати належну оцінку інформації, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколам співбесід, а також врахувати висновки ухвалених судових рішень у справах № 813/2171/17 та  № 1.380.2019.005317.
Виходячи з вищенаведеного, а також враховуючи те, що наведені відповідачем підстави для відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у судовому порядку були визнані неправомірними, підстави для відмови громадядину Узбекистану ОСОБА_1 не змінились, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірності та обґрунтованості прийняття оскаржуваного рішення.
Таким чином, за встановлених у справі обставин оскаржуване рішення не відповідає визначеним у ч.2 ст.2 КАС України критеріям для оцінювання рішення, що є підставою для задоволення позовних вимог про його скасування.
Слід зазначити, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає у тому, щоб рішення було прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» № 37801/97 від 1 липня 2003 року вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України», заява №61406/00); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі», заява №30210/96, рішення від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України», заява №20390/07).
Отже, приймаючи до уваги, що оскаржуваним рішенням відповідач втретє з аналогічних підстав необґрунтовано відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що правильно обраним способом захисту порушеного права позивача є встановлення відповідачу зобов`язання вчинити певні дії, а саме зобов`язати прийняти рішення про визнання громадядина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційних скарг не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Керуючись статтями 242, 308, 309, 310, 315, 316, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                 ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 року у справі №380/18113/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 30.01.2023 згідно з ч.3 ст.321 Кодексу адміністративного судочинства України