ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року 
м. Київ

справа № 826/9083/18
адміністративне провадження № К/9901/25654/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Бучик А.Ю.,
суддів: Мороз Л.Л., Рибачука А.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.05.2020 (колегія суддів: Каракашьян С.К., Григорович П.О., Смолій І.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020 (колегія суддів: Безименна Н.В., Бєлова Л.В., Кучма А.Ю.) у справі №826/9083/18 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа - Державне агенство України з питань кіно, про скасування постанови №1315 від 17.08.1998,
УСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив, з урахуванням уточнень, визнати протиправною та нечинною постанову №1315 від 17.08.1998 «Про затвердження Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.05.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020, в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з судовими рішеннями, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, позивач подав касаційну скаргу, в якій він просить їх скасувати та ухвалити нове, яким  позов задовольнити. 
Касаційну скаргу обгрунтовано тим, що постанова КМУ №1315 від 17.08.1998 «Про затвердження Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів» не відповідає положенням Конституції України та міжнародним нормативно-правовим актам, оскільки обмежує його права як автора на вільне розповсюдження аудіовізуального твору. Вважає, що остання порушує його право як автора на виключне право надавати дозвіл на використання твору, що гарантується ст. 404 ЦК України. Відсутність державного посвідчення створює перешкоди в реалізації  аудіовізуального твору, так як покупець відмовляється від придбання цього твору. Вважає, що вимога отримувати прокатне посвідчення для демонстрування та розповсюдження фільмів є порушенням права на власність та є втручанням держави в права позивача, зокрема гарантовані ст. 10 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини права на свободу вираження поглядів.
Ухвалою Верховного Суду від 13.10.2020 відкрито касаційне провадження на підставі п 3 ч. 4 ст. 328 КАС України, а саме відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
У відзивах на касаційну скаргу відповідач та третя особа просять відмовити в її задоволенні, судові рішення залишити без змін.
У зв`язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи та вимоги касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
ОСОБА_1 є українським кінопродюсером, режисером, сценаристом.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Кабінетом Міністрів України 17.08.1998 було прийнято Постанову № 1315 «Про затвердження Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів».
Вважаючи вказану постанову такою, що порушує права позивача, останній звернувся до суду із цим позовом.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що чинне законодавство передбачає можливість певного втручання держави в процес, зокрема, поширення кінофільмів. Затвердження Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів є інструментом регулювання права на розповсюдження і демонстрування національних та іноземних фільмів шляхом отримання державного посвідчення, що передбачено Законом України «Про кінематографію». При цьому, затверджене оскаржуваною постановою Положення не встановлює будь-яких обмежень прав позивача, а лише визначає порядок отримання документу, який засвідчує право та визначає умови розповсюдження і демонстрування національних та іноземних фільмів.
Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, яка є нормою прямої дії, встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.
Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання (ст.117 Конституції України).
Основоположними принципами діяльності Кабінету Міністрів України є дотримання верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості відповідно до ч.   1 ст. 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України».
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 49 вказаного закону, Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.
Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.
Статтею 14 Закону України «Про кінематографію» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови КМУ) передбачено, що розповсюдження і    демонстрування    фільмів    в    Україні здійснюються   відповідно   до  затверджених  центральним  органом  виконавчої влади у  галузі  кінематографії  технічних  стандартів, норм та правил розповсюдження і демонстрування фільмів. Дотримання цих стандартів,  норм  та  правил  є  обов`язковим  для  суб`єктів кінематографії незалежно від форм власності.
Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про кінематографію» право на розповсюдження і демонстрування національних та іноземних фільмів на всіх видах носіїв зображення надається суб`єктам кінематографії центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері кінематографії. Документом, який засвідчує це право та визначає умови розповсюдження і демонстрування, є державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів. Фільми, на які видані державні посвідчення на право розповсюдження і демонстрування, вносяться до державного реєстру фільмів. Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів затверджується Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 розділу VII "Перехідні положення" Закону України «Про кінематографію» доручено Кабінету Міністрів України протягом трьох місяців після опублікування Закону України «Про кінематографію»: розробити і привести у відповідність з цим Законом свої нормативно-правові акти та відповідно до компетенції забезпечити прийняття нормативно-правових актів, передбачених цим Законом.
Так, 17.08.1998 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №1315, якою затверджено Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів, відповідно до п.1 якого Державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів (далі - прокатне посвідчення) запроваджено з метою регулювання розповсюдження і демонстрування на території України всіх видів вітчизняних та іноземних фільмів.
З преамбули постанови Кабінету Міністрів України від 17.08.1998 №1315 вбачається, що її прийнято на виконання Закону України «Про кінематографію».
Таким чином, на виконання прямої норми Закону, в межах визначених Конституцією та законами України повноважень, Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №1315 від 17.08.1998, якою затверджено Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів.
Прокатне посвідчення видається Держкіно юридичній або фізичній особі, яка відповідно до законодавства є суб`єктом підприємницької діяльності та надає право розповсюджувати і демонструвати на території України всі види фільмів, вироблені в Україні та за її межами, розповсюджувачам (дистриб`юторам, прокатникам), кіновидовищним закладам, прокатним пунктам відеокасет, торговельним підприємствам, підприємствам з тиражування, а також телеорганізаціям, у тому числі кабельному телебаченню, незалежно від форми власності (пункти 3 та 4 Положення).
Позивач в касаційній скарзі вказує, що вимога отримувати прокатне посвідчення для демонстрування та розповсюдження фільмів є порушенням майнового  права автора твору, що гарантоване Цивільним кодексом України та Законом України «Про суміжні та авторські права».
Водночас колегія суддів зауважує, що видача Держкіно прокатного посвідчення насамперед має на меті забезпечення дотримання авторських прав на фільм як на аудіовізуальний твір, оскільки для одержання прокатного посвідчення власники кінотеатрального, телевізійного права, права домашнього відео та публічного комерційного відео на фільм зобов`язані подати до Держкіно оригінал або нотаріально засвідчену в установленому порядку копію (ксерокопію) угоди (контракту, договору) або іншого документа, який підтверджує надання автором фільму або власником, який має виключне право на фільм, дозволу або передачу прав на розповсюдження і демонстрування фільму (підпункт "а" пункту 6 Положення).
За відсутності ж таких документів прокатне посвідчення не може бути видане Держкіно, оскільки розповсюдження і демонстрування фільму без документально підтвердженого дозволу власника фільму буде порушенням його майнових виключних авторських прав на фільм. У разі ж позитивного рішення Держкіно присвоює кожному фільму державний реєстраційний номер та видає прокатне посвідчення (пункт 7 Положення).
Стосовно посилання на невідповідність оскаржуваного Положення нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України щодо права на свободу вираження поглядів, колегія суддів зазначає таке.
Згідно ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.
Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Таким чином і Конвенція, і Конституція України передбачає право держави на обмеження інформації, до якої належать і аудіовізуальні твори, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя, шляхом прийняття відповідного законодавчого акту.
Зокрема, в Україні забороняється виробництво та розповсюдження кінопродукції, яка: пропагує війну, національну та релігійну ворожнечу, зміну шляхом насильства конституційного ладу або територіальної цілісності України; пропагує фашизм та неофашизм; принижує або ображає націю чи особистість за національною ознакою; пропагує бузувірство, блюзнірство, неповагу до національних і релігійних святинь; принижує особистість, є проявом знущання з приводу фізичних вад (каліцтва), з душевнохворих, літніх людей; пропагує невігластво, неповагу до батьків; пропагує наркоманію, токсикоманію, алкоголізм, тютюнопаління та інші шкідливі звички (частина третя статті 2 Закону України «Про захист суспільної моралі» № 1296-ІУ від 20.11.2003).
З огляду на це, Держкіно має право відмовити у видачі прокатного посвідчення за наявності принаймні однієї з перелічених ознак.
Внаслідок державної реєстрації для кожного фільму встановлюється один з індексів, що визначає глядацьку аудиторію, та відповідно до нього умови розповсюдження і демонстрування фільму. Індекс фільму зазначається у прокатному посвідченні та визначає його глядацьку аудіторію як таку, що не має обмежень ("ДА" (дитяча аудиторія), "ЗА" (загальна аудиторія), "12") та таку, що має обмеження ("16", "18") та вимоги щодо розповсюдження і демонстрування фільмів.
Запровадження індексу фільму здійснено з метою захисту суспільства та контролю обігу продукції, що може негативно вплинути на суспільну мораль - систему етичних норм, правил поведінки, що склалися у суспільстві на основі традиційних духовних і культурних цінностей, уявлень про добро, честь, гідність, громадський обов`язок, совість, справедливість.
Колегія суддів звертає увагу, що будь-які права та свободи не є абсолютними та можуть бути врегульовані державою шляхом прийняття нормативно правових актів, якими визначається порядок їх використання особою, з метою забезпечення прав інших осіб та дотримання загальноприйнятих суспільних норм, зокрема норм моралі.
Зокрема частиною сьомою статті 41 Конституції України визначено, що використання власності  не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Законодавчим актом, який передбачає регулювання права на розповсюдження і демонстрування національних та іноземних фільмів шляхом отримання державного посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів є Закон України «Про кінематографію» та саме його положеннями визначено обов`язок отримання такого посвідчення з метою розповсюдження та демонстрації аудіовізуальних творів, в тому числі автором яких є позивач.
При цьому, затверджене оскаржуваною постановою Положення не встановлює будь-яких обмежень прав позивача, а лише визначає порядок отримання документу, який засвідчує право та визначає умови розповсюдження і демонстрування національних та іноземних фільмів.
В рішенні по справі «Швидка проти України» Європейський Суд з Прав Людини зазначив, що як вказано у статті 10 Конвенції, здійснення свободи вираження поглядів, яку захищає ця стаття, може підлягати обмеженням, які, проте, мають бути чітко роз`яснені, а потреба в них переконливо встановлена (див. рішення у справі "Штолль проти Швейцарії" [ВП], заява N 69698/01, п. 101, ECHR 2007-V). Для того, щоб втручання було виправданим за статтею 10 Конвенції, воно має бути «встановленим законом», переслідувати одну або більше легітимних цілей, зазначених у другому пункті цього положення, та бути "необхідним в демократичному суспільстві" - тобто пропорційним переслідуваній меті (див., наприклад, рішення від 23 вересня 1998 року у справі "Стіл та інші проти Сполученого Королівства", п. 89, Reports of Judgments and Decisions 1998-VII).
Таким чином, встановлений чинним законодавством України обов`язок суб`єктів кінематографії одержати від компетентних державних органів України прокатне посвідчення на фільм для його подальшого демонстрування та розповсюдження на території України не є цензурою або перешкодою у реалізації публікації (демонстрування (публічного показу, публічного сповіщення і публічної демонстрація)) аудіовізуального твору (фільму) як це вважає позивач.  Відповідні обмеження, шляхом ліцензування (видачі прокатного посвідчення) встановлені саме Законом України «Про кінематографію», а не постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.1998 №1315.
Відтак Верховний Суд вважає за необхідне сформувати висновок, згідно якого постанова Кабінету Міністрів України №1315 від 17.08.1998, якою затверджено Положення про державне посвідчення на право розповсюдження і демонстрування фільмів прийнята Кабінетом Міністрів України на виконання прямої норми та згідно приписів Закону України «Про кінематографію» в межах повноважень та у спосіб, встановлений законом. Ообов`язок отримання прокатного посвідчення  жодним чином не порушує майнові та немайнові права автора, а спрямований на забезпечення дотримання загальноприйнятих суспільних норм та вимог.
На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність  підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що судові рішення Суд залишає без змін, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.05.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020  залишити без змін.
Постанова суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 А.Ю. Бучик

Судді                                                                                           Л.Л. Мороз           

                                                                                           А.І. Рибачук