КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 759/2606/19-ц
провадження № 22-ц/824/1166/2023
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
31 січня   2023 року                                                                                         м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.
при секретарі Кошель К. А. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП», ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів  про  відступлення права вимоги  за кредитним та іпотечним договорами, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва  від 06 липня 2022 року в складі судді Остапчук Т.В.,
встановив:
 
08.02.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з  вказаним  позовом,   посилаючись на  ті підстави,  що 02 квітня 2008 року   між ним та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було  укладено кредитний договір №223334203, за умовами якого він отримав кредит в розмірі  200 000  доларів  США  зі строком повернення не пізніше 02.05.2021.
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між ним,   АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір від 02 квітня 2008 року, за умовами якого в іпотеку передано  нерухоме майно - нежиле приміщення  №170,  загальною  площею  69,00  кв.м,  що  розташоване  за  адресою: АДРЕСА_1 .
На  вказаний  предмет  іпотеки   було  звернуто  стягнення  рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2008 року (справа №2608/4065/12). 
27.12.2018 АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги щодо погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором №223334203  від 02.04.2008,  та права іпотекодержателя зі іпотечним договором від 02.04.2008 на користь ПАТ «ОКСІ БАНК» на підставі договору про відступлення права вимоги від 27.12.2018 та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 27.12.2018.
ПАТ «ОКСІ БАНК» відступило зазначені права на користь ТОВ «ФК  «УКРФІНАНС ГРУП». Того  ж дня зазначені  права набув ОСОБА_2 .
У зв`язку з  відступленням  права  вимоги  відбулася  зміна  кредитора - банку, який є  фінансовою  установою,  що має  право  на  здійснення  операцій з надання  фінансових послуг,  на   фізичну  особу  - ОСОБА_2 .
Відступлення  права вимоги за  кредитним договором  на  користь  фізичної особи суперечить  положенням  ч.3 ст.  512, ст. 1054  ЦК  України,  оскільки  для  зобов`язань,  які виникли на  підставі  кредитного  договору,  характерним є   спеціальний суб`єкт, а саме  кредитор -  банк  або  інша  фінансова  установа,  з погодження  Національного  Банку  України. 
Недійсність  договору   відступлення  права вимоги  за кредитним договором зумовлює  недійсність   відступлення  прав  вимоги  за договором  про  передачу прав за   іпотечним  договором, який є  похідним від  кредитного  договору.  
Посилаючись на  вказані  обставини, позивач просив суд: 
 визнати недійсним договір  про відступлення права вимоги за кредитним договором №223334203 від 02.04.2008, укладений між ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_2 ;
визнати   недійсним договір  про  відступлення прав за іпотечним договором від 02.04.2008 за реєстровим номером 2109, укладений між ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_2 
стягнути  з  відповідачів на  його  користь   судовий збір  за подання  позовної заяви - 1 536,80 грн  та  витрати,  пов`язані  з витребуванням  доказів - 384,20  грн.  
15.01.2021  представник  позивача - адвокат Поліщук  В. В.  звернувся до  суду  з заявою про   зміну  (доповнення) підстав позову. 
Зазначив, що договір  про  відступлення  права вимоги за  своєю  правовою  природою є договором  факторингу.  Оскільки факторинг  є фінансовою послугою,   вимоги до такого   договору  визначені   у статті 6 Закону  України «Про  фінансові  послуги  та державне регулювання   ринків фінансових послуг». Вказана  норма передбачає правило,  за яким фінансові послуги надаються  суб`єктами господарювання.  З  укладенням  оспорюваних  договорів   про  відступлення  права вимоги відбулася  заміна  кредитодавця, який є  фінансовою  установою, що  має право  на  здійснення  операцій  з надання  фінансових послуг,  на  фізичну  особу,  яка не   може надавати  фінансові  послуги. 
Відступлення прав  за іпотечним договором   ТОВ  «ФК  «УКРФІНАНС ГРУП»  могло  вчиняти лише  за  умови  одночасного  здійснення  відступлення  права вимоги за основним зобов`язанням   шляхом  укладення  договорів  факторингу, стороною яких  ОСОБА_2   бути не  міг.
Зазначав також  про неможливість  укладення  фінансовими компаніями  договорів  про  відступлення  прав  вимоги, що  відповідає   п.1 ч.1 ст.1,  ч. 5 ст. 5 Закону  України «Про фінансові послуги та державне  регулювання  ринків  фінансових послуг». 
У  випадку  відступлення  права вимоги  за кредитним договором   в іноземній валюті,  у ОСОБА_2   повинна  бути індивідуальна  ліцензія  НБУ  на здійснення  разової операції   на  використання   іноземної  валюти   на  території України як засобу платежу.  ОСОБА_2   такої  ліцензії  отримано не   було.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва  від 06 липня 2022 року позов задоволено.
Визнано  недійсним  договір про відступлення права вимоги №27-12/18/1 від  27.12.2018 року,  укладений між  ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» та ОСОБА_2 .
Визнано   недійсним договір  про  відступлення прав за договором  іпотеки, що  посвідчений 28.12.2018  приватним нотаріусом   Київського  міського  нотаріального округу   Данич О. Ф.,  зареєстрований в реєстрі за  №3427, за яким ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» відступило ОСОБА_2 право вимоги за договором  іпотеки  від 02.04.2008  року,  зареєстрованого в реєстрі  за №2109. 
Вирішено питання  розподілу  судових витрат. 
20.09. 2022 ОСОБА_2   подав  апеляційну  скаргу,  в якій просить  рішення  суду  першої  інстанції скасувати. 
Посилається на   порушення  судом першої  інстанції  норм   матеріального та процесуального права. 
Зазначив, що  рішенням   Апеляційного  суду  м. Києва   від  06  листопада  2012  року   рішення Святошинського районного суду м. Києва  від  04 вересня  2012  року  у справі №2608/4065/12 в частині розірвання кредитного договору   № 223334203, укладеного 02.04.2008 р.,  залишено  без змін.  В іншій  частині   рішення  суду  змінено.  
В рахунок  погашення  заборгованості ОСОБА_1   за кредитним договором  №223334203 від 02.04.2008 у розмірі 2  674 505,86  грн  звернуто  стягнення  на  предмет іпотеки:  нежиле приміщення  АДРЕСА_2 ,  загальною  площею  69,00  кв. м,  що  належить  ОСОБА_1 та ОСОБА_3   на  праві власності  в рівних частках  кожному  (по  частині), що  підтверджується  договором  купівлі-продажу  нежитлового  приміщення,  зареєстрованого   в Київському   міському   бюро  технічної  інвентаризації  та реєстрації  права власності на  об`єкти  нерухомого майна 18.04.2008 в реєстровій книзі  №58-п-254 за №5277п, шляхом  продажу  предмету іпотеки  з  прилюдних  торгів,  з встановленням  початкової ціни  реалізації  предмета іпотеки на підставі оцінки,  визначеної  незалежним спеціалістом  на  час проведення  зазначених виконавчих дій. 
Внаслідок  розірвання  кредитного  договору, в силу  ч.2  ст.653 ЦК  України  зобов`язання  сторін   за кредитним договором  припинились. 
Зазначив, що  суд  першої  інстанції   фактично  встановивши в одному  рішенні, що спірний договір   одночасно  є  і договором  цесії, і договором  факторингу, зробив взаємовиключні висновки,  що  свідчить  про його   упередженість. 
Лише  розгорнутий аналіз   факторингу,  наданий судом  першої  інстанції,  у поєднанні  з передбаченням  винагороди  відповідача ОСОБА_2 , є  недостатньою  правовою   підставою  для визнання  спірного  договору  недійсним.
Пунктом  2.1 спірного  договору  передбачено,  що  право  вимоги кредитор   відступає  за плату,  а новий кредитор  сплачує  кредитору  вартість   права вимоги.  Тобто, грошові   кошти були надані  ним не  в розпорядження,  а у власність  продавцю  майнового  права, що  є ознакою  договору  купівлі-продажу.  Отже,  за відсутності допустимих і належних доказів   фінансування  ОСОБА_2   фінансової компанії «УКРФІНАНС ГРУП» підстави  для визнання  спірного  правочину  договором   факторингу  відсутні. 
Вимога  про  усунення  порушень,  направлена  іпотекодавцю   в порядку  позасудового  врегулювання,  сама по  собі  не є доказом  фактичного  отримання  винагороди фактором. 
Зважаючи на  суб`єктний склад  спірного  правочину,  мету та сферу  застосування   спеціального  законодавства про  банки та про  фінансові компанії,  вважає,  що  судом першої інстанції   безпідставно  застосовано норми цього  законодавства.  
Позивач не  вказав,  а суд  першої  інстанції  не встановив, на захист яких саме  законних прав чи охоронюваних  законом  інтересів  пред`явлений позов.  Відсутність  порушеного  права  або  інтересу,  як і обрання  позивачем  неналежного  способу захисту своїх прав,  є самостійними  підставами для  відмови у позові. 
У відзиві на  апеляційну  скаргу     представник ТОВ  «ФК  «УКРФІНАНС ГРУП» просить   апеляційну  скаргу  задовольнити.  
Вважає,  що  суд першої інстанції  при вирішенні справи  не врахував  правовий висновок Верховного  Суду   від 04.08.2021  у справі  №644/6431/17, відповідно  до  якого  мета правочину  встановлюється  перш за  все  тлумаченням  його  умов саме сторонами правочину. 
У  п.1.1 договору  відступлення  права вимоги  №27-12/18/1, що  є предметом  даного  спору,  сторони встановили,  що  права вимоги -  це  право  грошової вимоги  кредитора  до  боржника  щодо погашення  заборгованості по  кредиту,  що виникло  за  кредитним договором  №223334203  від  02.04.2008 згідно  рішення  Святошинського районного  суду  м. Києва   від 04.09.2012 р. , справа  №2608/4065/12,  про  розірвання  кредитного  договору , стягнення  заборгованості та звернення   стягнення  на  предмет іпотеки.  Межі права вимоги -  відступаються  права вимоги до  боржника (…), крім можливості  нарахування  відсотків,  комісій, штрафних санкцій (пені)  як банківська (фінансова)  установа.  
Тобто  сторони правочину  встановили, що   предмет правочину  обмежується  змістом  судового  рішення  щодо  розірвання  кредитного  договору  та  звернення стягнення  на  предмет іпотеки, а набувач права не  може   користуватися  правами  банківської (фінансової) установи. 
Сторони правочину у п. 2.2, 3.3 також  визначили, що  право  вимоги не  виступає  забезпеченням  фінансування, а передається  у власність  нового  кредитора  безумовно,  а грошові кошти  за право вимоги перейшли не  у розпорядження,  а у власність  кредитора,  що  є істотною  ознакою  договору  купівлі-продажу, а не  договору  факторингу. 
В судовому  засіданні   відповідач  ОСОБА_2   апеляційну  скаргу   підтримав та просив її задовольнити. 
Представник ОСОБА_1 - адвокат Поліщук В. В.   звернувся до  суду  з заявою про    розгляду справи  без його  участі,  оскільки  він  не  має технічної можливості взяти участь  в судовому  засіданні  в режимі відеоконференції. 
Інші  учасники справи в судове  засідання  не  з`явились, про  день, час та місце  розгляду справи   повідомлені  судом  належним чином. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Ухвалюючи рішення  про  задоволення  позову,  суд  першої  інстанції виходив з того,  що  право  вимоги за договором про  відступлення  права  вимога відступилось   на  суму           402 340  доларів США,  що  свідчить  про те, що   передбачена  винагорода  ОСОБА_2 . Вказана  обставина дає підставу вважати,  що  укладався не  договір  цесії,  а договір  факторингу. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь ОСОБА_2 , який не є фінансовою установою, суперечить закону. Оскільки  іпотека має похідний характер  від  основного  зобов`язання,  також підлягають  задоволенню   похідні   вимоги про  визнання  недійсним договору про  відступлення  прав вимоги за договором   іпотеки. 
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд  і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання  або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового  або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею  203 ЦК  України  встановлено,  що зміст правочину  не  може  суперечити цьому  Кодексу  іншим актам цивільного  законодавства  а також  моральним засадам  суспільства;  особа яка вчиняє правочин,   повинна  мати необхідний обсяг  цивільної дієздатності;  волевиявлення  учасника  правочину має  бути вільним і  відповідати його внутрішній волі;  правочин  має вчинятися у формі, встановленій  законом; правочин  має  бути спрямований на  реальне  настання   правових наслідків,  що  обумовлені  ним. 
Згідно  з частинами  першою, третьою  статті 215  ЦК  України  підставою недійсності правочину  є недодержання  в момент вчинення  правочину  стороною  (сторонами) вимог, які встановлені  частинами  першою-третьою,  п`ятою  та шостою  статті 203  цього  Кодексу. Якщо недійсність  правочину  прямо не  встановлена  законом,  але  одна із сторін   або інша  заінтересована  особа  заперечує його  дійсність   на підставах,  встановлених   законом, такий правочин  може бути визнаний  судом недійсним ( оспорюваний правочин). 
Вирішуючи спори про  визнання  правочинів  недійсними, суд   повинен встановити  наявність фактичних  обставин, з якими закон пов`язує   визнання  таких правочинів  недійсними на момент їх вчинення  (укладення) і настання   відповідних  наслідків,  та в разі задоволення  позову зазначити в судовому  рішенні, в чому конкретно   полягає  неправомірність  дій  сторони та яким нормам законодавства  не  відповідає  оспорюваний  правочин (правовий висновок, викладений в постанові  Великої Палати Верховного  Суду   від 27  листопада  2018 року  у справі  №905/1227/17).
Зобов`язанням  є  правовідношення, в якому одна сторона  (боржник) зобов`язана  вчинити на  користь  другої сторони  (кредитора)  певну дію (передати  майно,  виконати роботу,  надати  послугу, сплатити  гроші тощо) або утриматися  від вчинення  певної дії  (негативне  зобов`язання), а кредитор  має право   вимагати  від боржника виконання його  обов`язку  (частина перша статті 509 ЦК  України).
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.
Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. 
Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).
Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)).
Судом  встановлено, що 02 квітня  2008  року  між  ВАТ  «Райффайзен  Банк Аваль» та  ОСОБА_1   укладено кредитний договір № 223334203, згідно з яким останній отримав кредит в сумі 200 000 доларів США для придбання   об`єкту нерухомості -  нежилого  приміщення  загальною  площею  69 ,00  кв.м.,  за  адресою АДРЕСА_1 , терміном  повернення  до  02.05.2021. 
02  квітня   2008  між  ВАТ  «Райффайзен  Банк Аваль» та  ОСОБА_1 , з метою  забезпечення   виконання  грошового  зобов`язання  за  кредитним договором,   укладено іпотечний договір, за яким в іпотеку банку передано   нерухоме майно  - нежиле  приміщення  загальною  площею  69 ,00  кв.м.,  за  адресою АДРЕСА_1 . 
Рішенням  Святошинського  районного суду  м. Києва  від  04  вересня  2012  року  (справа  №2608/4065/12) позов  ПАТ  "Райффайзен  Банк  Аваль"  до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 про  стягнення  заборгованості,  звернення стягнення на  предмет іпотеки  задоволено.  Розірвано  кредитний договір №223334203, укладений 02.04.2008 між ВАТ "Райффайзен  Банк  Аваль" (правонаступник  ПАТ  "Райффайзен  Банк  Аваль")  та ОСОБА_1 , стягнено  з ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 672 685,86 грн, судовий збір у розмірі 1 700,00 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120,00 грн, а всього                 2 674 505,86 грн та звернено стягнення на предмет іпотеки. 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 листопада  2012 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2012 року  змінено. В рахунок  погашення  заборгованості ОСОБА_1   за кредитним договором  №223334203 від 02.04.2008 у розмірі 2  674 505,86  грн  звернуто  стягнення  на  предмет іпотеки:  нежиле приміщення  АДРЕСА_2 ,  загальною  площею  69,00  кв. м,  що  належить  ОСОБА_1 та ОСОБА_3   на  праві власності  в рівних частках  кожному  (по  частині), що  підтверджується  договором  купівлі-продажу  нежитлового  приміщення,  зареєстрованого   в Київському   міському   бюро  технічної  інвентаризації  та реєстрації  права власності на  об`єкти  нерухомого майна 18.04.2008 в реєстровій книзі  №58-п-254 за №5277п, шляхом  продажу  предмету іпотеки  з  прилюдних  торгів,  з встановленням  початкової ціни  реалізації  предмета іпотеки на підставі оцінки,  визначеної  незалежним спеціалістом  на  час проведення  зазначених виконавчих дій. 
На  підставі вказаного  судового  рішення   01 серпня  2013 року   було видано виконавчий лист  №2/2608/3477/12 (а.с.34 т.1).
Судом  встановлено, що  27.12.2018  АТ «Райффайзен  Банк  Аваль» відступив  право вимоги за кредитним договором  та договором  іпотеки  ПАТ «ОКСІ БАНК», який в подальшому   відступив право  вимоги ТОВ  «ФК  «УКРФІНАНС ГРУП». 
27.12.2018  між  ТОВ  «ФК  «УКРФІНАНС ГРУП» (кредитор)   та ОСОБА_2   (новий кредитор) укладено  договір  відступлення  права вимоги №27-12/18/1,  відповідно  до  п.2.1 якого  кредитор  відступає  за плату новому  кредитору   належні  йому права вимоги за кредитним договором,  а   новий кредитор   заміняє  кредитора  як сторону - кредитора  у кредитному договорі,  та приймає  на  себе  всі його  права та обов`язки за  кредитним договором. Новий кредитор  сплачує   кредитору  вартість  прав вимоги,  що  відступаються (відчужуються), в порядку  та на  умовах, передбачених договором. При цьому  новий кредитор   набуватиме статус правонаступника  кредитора  відповідно  до   чинного законодавства України у виконавчому провадженні,  пов`язаному  з правом  вимоги.  
Відповідно  до  п. 1.1.  цього  договору  -  "права вимоги"  - право  грошової вимоги  кредитора  до  боржника  щодо погашення  заборгованості  по кредиту,  процентів за  користування  кредитом  та пенею,  що  виникло   за кредитним договором  №223334203 від 02 квітня  2008 року  згідно  рішення  Святошинського  районного  суду  м. Києва  від 04 вересня  2012  року, справа  №2608/4065/12, про  розірвання  кредитного  договору,  стягнення  заборгованості та звернення  стягнення  на предмет іпотеки.  
Згідно  з пунктом  8.6 договору  цей договір  є змішаним, що  містить елементи  договору  відступлення  права вимоги та договору  про  відшкодування  збитків та моральної шкоди. 
Відповідно до  додатку №1 до договору   відступлення  права вимоги №27-12/18/1 від 27  грудня  2018 р. ТОВ  "ФК  "УКРФІНАНС ГРУП " та  ОСОБА_2   здійснили розрахунок  заборгованості   ОСОБА_1   (боржника)  за кредитним договором  №223334203 від 02 квітня  2008 року та засвідчили,  що станом на  27  грудня  2018 року  - дату укладення  договору  відступлення права вимоги  від 27  грудня  2018 року,загальна   сума заборгованості  боржника становить  402 340,73 дол. США та 78 684 702,37   грн  й складається  з : заборгованості за кредитом - 184 383,15 дол. США;  заборгованості по  процентах  - 217   957,58  дол. США;  пеня -78 684 702,37  грн (а.с.  82  зв. т.1). 
28.12.2018   між    ТОВ  «ФК  «УКРФІНАНС ГРУП» (іпотекодержатель)   та ОСОБА_2   (новий іпотекодержатель) укладено  договір  відступлення  прав за договором  іпотеки.
Як вбачається  з матеріалів справи та змісту укладеного  договору ,  предметом  і метою спірного  договору  є  відступлення  права грошової вимоги згідно  рішення  суду.  
Постановою   Київського апеляційного  суду  від 19 січня  2022  року  (справа  №2608/4065/12) заяву ОСОБА_2   про заміну  сторони   виконавчого провадження  за виконавчим листом №2/2608/3477/12,  виданого  Святошинським районним судом   м. Києва  01 серпня 2013 року, задоволено. Замінено  стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у виконавчому провадженні на виконання виконавчого листа № 2/2608/3477/12, виданого Святошинським районним судом м. Києва  10 серпня 2013 року відносно ОСОБА_1 ,   його  правонаступником ОСОБА_2 . 
За відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).
Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)).
Договори відступлення права вимоги за кредитним і іпотечним договорами за їхніми ознаками є договорами, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на  ОСОБА_2    як нового кредитора.   ОСОБА_2 не набув права здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами договорів відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. 
Отже, такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу. 
Вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору). 
Тому помилковим є висновок суду першої інстанцій про те, що договір відступлення  права вимоги містить ознаки договору факторингу.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої  інстанції не взяв до уваги, що зміст оспорюваного позивачем договору свідчить про те, що між сторонами укладено саме договір про відступлення права вимоги, оскільки: 
- відступлено право грошової вимоги - новий кредитор є правонаступником кредитора у виконавчому провадженні, пов`язаному із правом вимоги (пункт 2.1 договору від 27 грудня  2018 року);
- новий кредитор зобов`язується укласти в нотаріальній формі договір про відступлення прав за іпотечним договором, укладеним на забезпечення кредитного договору (пункт 2.6 договору від 27 грудня 2018 року);
- зобов`язання, в яких відбувається заміна кредитора за оспорюваним договором від 27 грудня  2018 року, не належать до зобов`язань, в яких заміна кредитора не допускається;
- метою оспорюваного договору про відступлення прав за кредитним договором є безпосередньо передання права вимоги,  межі права вимоги  - права вимоги, які виникли за умовами кредитного  договору, крім  можливості нарахування  відсотків,  комісій, штрафних санкцій (пені) як банківська (фінансова установа).    
Оспорюваний договір не містить умов, що властиві договору факторингу, тому помилково визнав оспорюваний договір про відступлення права вимоги договором факторингу, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
До того ж посилання в судовому  рішенні суду першої інстанції на те, що зі змісту оспорюваного договору вбачається, що оспорюваний договір є договором факторингу, а також висновок щодо правової оцінки оспорюваного договору про відступлення права вимоги як договору факторингу і про його недійсність, належним чином не мотивовані.
В межах позовних вимог судом не встановлено підстав для визнання недійсними договорів від 27 грудня 2018 року про відступлення права вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки, укладеними між фізичною особою ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП», а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Відповідно  до ст. 376 ЦПК  України підставами для  скасування  судового  рішення  повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, ухвалене судом першої інстанції судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в позові.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами розгляду апеляційної  скарги ОСОБА_2   суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої  інстанції та ухвалює нову постанову про відмову в задоволенні позову, то понесені відповідачем судові витрати у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної  інстанції покладаються на позивача. 
На користь  ОСОБА_2   із ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги в розмірі 2 305,20 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_2 задовольнити. 
Рішення Печерського районного суду м. Києва  від 06 липня 2022 року скасувати. 
Ухвалити нове судове рішення. 
В задоволенні  позову  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП», ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів  про  відступлення права вимоги  за кредитним та іпотечним договорами відмовити. 
Стягнути  з  ОСОБА_1 на  користь  ОСОБА_2   судові витрати по сплаті судового  збору  в сумі 2 305, 20 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне  судове рішення  складено  16 лютого  2023  року. 
 
Суддя - доповідач                                                                           Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                               І. М. Рейнарт  
 
                                                                                                          Т. А. Семенюк