ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2020/23 Справа № 183/3701/16 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубовенко І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року                                        місто Дніпро Дніпропетровської області 
Єдиний унікальний номер 183/3701/16
Номер провадження 22-ц/803/2020/23
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Биліни Т.І., Максюти Ж.І.
за участю секретаря: Паромової О.О.
учасники справи : 
позивач –  ОСОБА_1 
відповідач – Новомосковська міська рада
третя особа – Новомосковська товарна біржа
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року головуючого судді Дубовенко І.Г. по цивільній справі про визнання права власності на нерухоме майно,-
В С Т А Н О В И В :
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Новомосковської міської ради, третя особа - Новомосковська товарна біржа про визнання права власності на нерухоме майно. Позов мотивований тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 20 березня 2003 року, укладеного між ОСОБА_4 , як продавцем та ОСОБА_1 , як покупцем, зареєстрованого на Новомосковській товарній біржі, позивач придбала у відповідача за 14 764 грн квартиру АДРЕСА_1 .
Зазначений договір купівлі-продажу того ж дня було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1524.
Після укладення та підписання договору ОСОБА_1 сплатила продавцю суму грошей визначену договором купівлі-продажу, а продавець, в свою чергу, передав їй у власність квартиру та документацію на неї. Позивачу стало відомо, що укладений договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений, в протилежному випадку він є недійсним. Враховуючи те що, відразу після укладення договору купівлі-продажу, ОСОБА_4 виїхав з квартири та місце його проживання невідоме, позивач змушена була звернутися до суду з вказаним позовом. Під час розгляду справи стало відомо, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, та спадкоємці, які б прийняли спадщину у відповідності до норм чинного законодавства відсутні.У зв`язку із цим позивачем було уточнено позов та проведено заміну відповідача на Новомосковську міську раду Дніпропетровської області.
З урахуванням уточнення позовних вимог, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 березня 2003 року між ОСОБА_4 , як продавцем та ОСОБА_1 , як покупцем, посвідчений на Новомосковській товарній біржі; визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., яка в цілому складається з: двох кімнат площею 17,8 кв.м. та 11,6 кв.м., кухні площею 7,1 кв.м., ванної кімнати площею 2,7 кв.м., вбиральні площею 1,4 кв.м., коридору площею 8,6 кв.м., лоджії площею 1,2 кв.м.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року позовні вимоги  ОСОБА_1   задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., яка в цілому складається з: двох кімнат площею 17,8 кв.м. та 11,6 кв.м., кухні площею 7,1 кв.м., ванної кімнати площею 2,7 кв.м., вбиральні площею 1,4 кв.м., коридору площею 8,6 кв.м., лоджії площею 1,2 кв.м. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року стягнуто з Новомосковської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 551,21 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, зокрема зазначаючи, що оскаржуваним рішенням порушено його права, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу, зареєстрованого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О.В. 28 грудня 2016 року, за реєстровим номером 3594, йому належить квартира АДРЕСА_1 , на яку, згідно з оскаржуваним рішенням визнано право власності за ОСОБА_1 . Судом першої інстанції не в повній мірі встановлені обставини по справі, зокрема, чи дійсно ОСОБА_4 укладав та підписував договір купівлі-продажу, чи отримував останній гроші за продаж квартири, не досліджено оригінал договору купівлі-продажу, досліджувалась книга реєстрації прав власності бюро технічної інвентаризації, також судом не розглянуто питання щодо поновлення строків позовної давності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення, право власності на квартиру було зареєстроване за ним на підставі судового рішення від 08 вересня 2016 року по справі № 202/5592/16-ц. Судом першої інстанції не досліджено обставини по справі, що призвело до порушення його прав, як власника квартири, та призвело до порушення права власності ОСОБА_2 . Крім того, матеріали справи свідчать про пропуск позивачем строку позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України.
Представником ОСОБА_1 адвокатом Пташинським О.А. подано заперечення, в яких останній просив відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення суду залишити без змін, зазначаючи, що ОСОБА_2 не надано доказів порушення його прав, у зв`язку з чим він не має права оскарження рішення, тому, провадження за його скаргою підлягає закриттю.
Інших відзивів на апеляційні скарги не надано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року – закрито. 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року призначено до судового розгляду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року провадження у справі № 22-ц/803/204/19 за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради за участю третьої особи - Новомосковської товарної біржі, про визнання права власності на нерухоме майно зупинено до розгляду Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області справи № 183/900/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Ю. О., приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Бака О. В., про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Новомосковська товарна біржа в особі правонаступника товарна біржа «Альянс», ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.
Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пташинський О. А., задоволено. Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2020 року виправлено допущену у описовій частині постанови Верховного Суду від 29 січня 2020 року описку, а саме замість неправильно зазначеної дати укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири «08 грудня 2016 року» зазначено правильну «28 грудня 2016 року».
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , про виправлення описки. Виправлено описку, допущену у мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 15 серпня 2018 року, правильно зазначивши дату укладення договору купівлі-продажу «28 грудня 2016 року» замість «08 грудня 2016 року».
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року скасовано. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради, за участю третьої особи - Новомосковської товарної біржі, про визнання права власності на нерухоме майно.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 адвокат Базюкевич Є.В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити . 
Інші учасники судового розгляду не з`явилися , належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи ( т. 5 а.с. 99,100). Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Пташинський О.А. просив розглянути справу з урахуванням позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 183/900/17 ,а також висновку суду касаційної інстанції щодо законності набуття права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року (т.5.а.с.79-89). 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 адвоката Базюкевич Є.В., дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційних скарг , апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 20 березня 2003 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 за 14 764 грн квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,4 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., яка в цілому складається з: двох кімнат площею 17,8 кв.м. та 11,6 кв.м., кухні площею 7,1 кв.м., ванної кімнати площею 2,7 кв.м., вбиральні площею 1,4 кв.м., коридору площею 8,6 кв.м., лоджії площею 1,2 кв.м.
Вказаний договір було укладено та зареєстровано на Новомосковській товарній біржі, а також зареєстровано в БТІ в порядку встановленому законодавством за реєстровим № 1524.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 15 квітня 2016 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис № 64.
Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, наданої 05 жовтня 2016 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , померлого в 2016 році не заводилася.
Оскільки спадщину після смерті ОСОБА_4 ніхто не прийняв, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним відповідачем у справі є орган місцевого самоврядування - Новомосковська міська рада Дніпропетровської області. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із положеннями укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, суд встановив, що сторони за договором уклали цей договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. Позивачем у справі усі умови за договором виконані. Згідно із пунктом 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана позивачу за 14 764 грн, які отримані продавцем від покупця до підписання угоди. Доказів того, що сторони заперечували щодо укладення договору, згідно із вимогами статті 237 ЦК України, суду не було надано, а тому суд дійшов висновку, що укладений договір є дійсним.
Крім того, суд зазначив, що оскільки, покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР і статті 49 Закону України «Про власність» набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірної квартири в судовому порядку не встановлено.
Таким чином, суд дійшов висновку, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості, виконання договору відбулося.
Оскільки ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить актовий запис від 15 квітня 2016 року № 64, суд також дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним між позивачем та померлим ОСОБА_4 . 
Згідно із інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 05 жовтня 2016 року № 45321071 встановлено, що після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявами про відкриття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася.
Оскільки встановлено факт повного виконання спірного договору сторонами, факт неможливості оформлення угоди належним чином, оскільки один з контрагентів помер і тому нотаріальне посвідчення договору неможливе, а позивач іншим чином, ніж рішенням суду, захистити свої права, як власник майна, не може, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на вищевказану квартиру.
Отже, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається,що суд надав належну оцінку зібраним у справі доказам,достатньо повно встановив обставини,які мають значення для правильного вирішення справи . 
Висновок суду відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на нормах законодавства.
Так,вбачається ,що звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 обґрунтовувала позов тим, що 20 березня 2003 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений Новомосковською товарною біржею, зареєстрований у бюро технічної інвентаризації за № 1524, однак зазначений договір не був нотаріально посвідчений.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на зазначені норми та враховуючи, що правочин за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинним на момент його укладення, у справі, що переглядається, мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.
Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Згідно із частиною другою статті 15 Закону України від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ «Про товарну біржу» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Виходячи з положень статті 227 ЦК Української РСР, нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов`язковою.
За правилом статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 661/3706/17 (провадження № 61-37644св18).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за договором купівлі-продажу від 20 березня 2003 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , покупець повністю виконав умови договору, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володіє об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу у судовому порядку недійсною не визнавалась.
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Крім того ,слід зазначити ,що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року по цивільній справі № 183/900/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,треті особи приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Куліш Ю.О.,приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Бака О.В. про витребування з чужого незаконного володіння квартири,та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,третя особа Новомосковська товарна біржа про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні первісного позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності змінено в мотивувальній частини .
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування з чужого незаконного володіння квартири та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Новомосковська товарна біржа, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Новомосковська товарна біржа, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат. З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2019 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 24 березня 2021 року в скасованих частинах втрачають законну силу (т.5.а.с.8-89). 
На підставі вищевикладеного,суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те,що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат,відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України,не проводиться.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2016 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 10 березня 2023 року . 

Судді: