Постанова
Іменем України
 
07 грудня 2022 року
м. Київ
 
справа № 723/437/15
провадження № 61-9767св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,                 
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 квітня 2021 року в складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Одинака О. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке змінило найменування на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ  «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просило стягнути солідарно борг за договором кредиту № CVJWGR0000000001 від 24 вересня 2008 року в загальній сумі 63 966,81 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) від 29 січня 2015 року складало 1 020 270,56 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 24 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала у кредит 15 450 доларів США зі сплатою 20,04 % річних та строком повернення до 24 вересня 2018 року. Повернення позичальником кредитних коштів було забезпечено договором поруки, укладеним 24 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_2 . Унаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість у сумі 63 966 доларів США, з яких: 15 195,18 доларів США - заборгованість за кредитом, 13 120,05 доларів США - проценти за користування кредитом, 4 307,04 доларів США - комісія, 28 283,57 доларів США - пеня, 15,67 доларів США - штраф (фіксована частина), 3 045,29 доларів США - штраф (процентна складова). Ураховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на свою користь вказаний розмір кредитної заборгованості.
Заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») задоволено. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 63 966,81 доларів США, що за курсом НБУ складало 1 020 270,56 грн.
Відповідач ОСОБА_2 у грудні 2015 року звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року залишено без задоволення.
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від  24 березня 2015 року змінено. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від            24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 у розмірі 35 683,23 доларів США та            277 967,29 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту - 15195,18 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 13 120,05 доларів США, заборгованості по комісії - 4 307,04 доларів США, штрафу (фіксована складова) - 15,67 доларів США, штрафу (процентна складова) - 3 045,29 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань - 277 967,29 грн.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від  24 березня 2015 року змінено. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 у сумі 32 622,27 доларів США та 277 967,29 грн, що складається із заборгованості по кредиту - 15 195,18 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 13 120,05 доларів США, заборгованості по комісії - 4 307,04 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань - 277 967,29 грн. Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від  24 березня 2015 року в частині вирішення судових витрат скасовано та здійснено їх перерозподіл.
Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. У задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Поновлено виконання заочного рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня       2015 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року в частині вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , які Верховним Судом не переглядалися.
Відповідач ОСОБА_1 у червні 2020 року звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2020 року скасовано заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року та призначено справу до розгляду.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області                         від 21 вересня 2020 року у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що судом встановлено сплив позовної давності у спірних правовідносинах, про застосування якої заявлено відповідачем ОСОБА_1 . Тому відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 квітня 2021 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 21 вересня                 2020 року скасовано. 
Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково; стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором кредиту № CVJWGR0000000001 від             24 вересня 2008 року у сумі 10 433,49 доларів США, проценти - 344,37 доларів США,   штраф (фіксована частина) - 15,67 доларів США та штраф (процентна складова) - 3 045,29 доларів США; вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не пропустив позовну давність на звернення до суду із даним позовом. З розрахунку заборгованості за договором кредиту № CVJWGR0000000001 від 24 вересня 2008 року  видно, що з 31 березня 2009 року по 29 вересня 2009 року боржником регулярно здійснювалося виконання зобов`язання за договором, а також здійснено платежі 21 січня 2010 року, 10 лютого 2010 року, 11 червня 2010 року, у тому числі у межах позовної давності. З огляду на те, що строк повернення кредиту настав 31 березня 2009 року (у зв`язку із простроченням сплати чергового платежу згідно пункту 8.1.2. договору), у ОСОБА_1 виникло зобов`язання з дострокового повернення всього кредиту, та останньою вчинялись дії, що свідчать про визнання нею свого обов`язку, мало місце переривання перебігу позовної давності 11 червня 2010 року. З позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 13 лютого 2015 року, тобто в межах передбаченого кредитним договором п`ятирічного строку позовної давності. Апеляційний суд визнав вимоги про стягнення комісії необґрунтованими у зв`язку із нікчемністю відповідного пункту договору кредиту, а сплачену відповідачем суму комісії зарахував в рахунок оплати боргу по кредиту. Апеляційний суд також стягнув відсотки, нараховані до     31 березня 2009 року (до дня дострокового повернення кредиту), а відсотки, які були нараховані банком та безпідставно сплачені відповідачем за наступний період - суд зарахував в рахунок боргу по кредиту. Апеляційний суд  вважав за необхідне також стягнути штраф за порушення позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, однак відмовив у стягненні пені, оскільки встановив неможливість застосування двох видів відповідальності до боржника за одне правопорушення, що відповідає статті 61 Конституції України. При цьому суд керувався принципами розумності та справедливості, оскільки сума штрафу є значно меншою за суму пені. Таким чином, суд встановив, що ОСОБА_1 не виконано зобов`язання за договором від     24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 з повернення кредиту в сумі       15450 доларів США та процентів за користування кредитом до 31 березня 2010 року - 344,37 доларів США. З огляду на зарахування в рахунок погашення кредиту сплачених ОСОБА_1 після 31 березня 2009 року процентів в сумі 3525,47 доларів США, комісії в сумі 1491,04 доларів США з ОСОБА_1 підлягає стягненню кредит в сумі 10 433,49 доларів США, проценти - 344,37 доларів США, а також штраф (фіксована частина) - 15,67 доларів США та штраф (процентна складова) - 3 045,29 доларів США; судові витрати розподілено пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
09 червня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 квітня 2021 року.
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 квітня 2021 року в частині задоволених позовних вимог (про стягнення боргу по кредиту, процентах та неустойки у виді штрафу) та залишити в силі рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 21 вересня 2020 року.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 06 серпня 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 квітня 2021 року та витребував справу із суду першої інстанції.
Справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження постанови Чернівецького апеляційного суду від 29 квітня 2021 року заявник вказує застосування в оскаржуваному рішенні норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2021 року в справі № 335/12297/14-ц та від 28 жовтня 2020 року в справі № 760/7792/14-ц. Підставою касаційного оскарження зазначено    пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Позиції інших учасників 
У жовтні 2021 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Наконечна А. В. надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. У зв`язку із цим просила суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.
Фактичні обставини, встановлені судами 
24 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 15 450 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом, передбачених договором, з кінцевим строком повернення до 24 вересня 2018 року та визначено суму ануїтетного платежу - 374,60 доларів США.
На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором                       24 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.
Оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором, за розрахунком ПАТ КБ «ПриватБанк» станом                        на 29 січня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 63 966,81 доларів США, що складається з наступного: 15 195,18 доларів США - заборгованість за кредитом, 13 120,05 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 4 307,04 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом, 28 283,57 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи, відповідно до умов кредитного договору: 15,67 доларів США - штраф (фіксована частина),                 3 045,29 доларів США - штраф (процентна складова).
Порушення строків погашення кредиту у боржника ОСОБА_1 почалося у грудні 2008 року. Протягом періоду з грудня 2008 року по червень 2010 року боржником здійснювалося погашення кредитної заборгованості, проте не в повному обсязі.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги ОСОБА_1 , постанова апеляційного суду, визначена у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржується на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За змістом частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Статтею 1050 ЦК України також передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
У статтях 525, 526 ЦК України вказано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до частини першої статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Щодо стягнення боргу по кредиту та процентах
Відповідно до пункту 8.1.2 кредитного договору № CVJWGR0000000001 від       24 вересня 2008 року  у разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 8.1.1. (у тому числі оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - сторони дійшли згоди вважати строк повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.
Тобто, сторони домовилися про обов`язкову зміну строку виконання зобов`язань за цим кредитним договором у разі виникнення у боржника прострочення з погашення заборгованості за кредитом (у тому числі оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів. Отже, сторони самостійно врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту - зміну строку виконання основного зобов`язання.
З пункту 8.1.2 кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника ( ОСОБА_1 ) прострочення з погашення заборгованості протягом 120 днів, а не обов`язкового направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом.
Апеляційний суд встановив, що порушення строків погашення кредиту у боржника почалися у грудні 2008 року та заборгованість у повному обсязі не погашалася, що підтверджується розрахунком заборгованості. Таким чином враховуючи умови пункту 8.1.2 кредитного договору, строк повернення кредиту в цілому був змінений на підставі вказаного пункту та настав            31 березня 2009 року.
У серпні 2020 року відповідачем ОСОБА_1 було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності у спірних правовідносинах.
Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) (частина друга статті 258 ЦК України).
За частиною першою статті 259 ЦК України  позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Пунктом 5.5 договору кредиту № CVJWGR0000000001 від 24 вересня 2008 року  встановлено строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки тривалістю 5 років.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). 
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Відповідно до частини першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
За статтею 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно) (частина перша статті 266 ЦК України).
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Апеляційний суд встановив, що відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором кредиту № CVJWGR0000000001 від    24 вересня 2008 року  вбачається, що з 31 березня 2009 року по 29 вересня 2009 року боржником ОСОБА_1 регулярно здійснювалося виконання зобов`язання за цим договором, а також здійснено платежі з погашення заборгованості (зокрема, кредиту, процентів, пені) 21 січня 2010 року,            10 лютого 2010 року, 11 червня 2010 року.
Натомість відповідачем ОСОБА_1 не було надано належних та достатніх доказів не переривання позовної давності (несплати нею боргу по тілу, процентів та пені у червні 2010 року).
З огляду на те, що строк повернення кредиту настав 31 березня 2009 року, тобто у ОСОБА_1 виникло зобов`язання з повернення всього кредиту, ОСОБА_1 вчинялись дії, що свідчать про визнання нею свого обов`язку, мало місце переривання перебігу позовної давності, зокрема 11 червня 2010 року. З позовом до суду ПАТ «ПриватБанк» звернулося 13 лютого 2015 року, тобто в межах передбаченого кредитним договором п`ятирічного строку позовної давності.
Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про непропуск позивачем позовної давності для звернення до суду із цим позовом.
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості (постанова Верховного Суду від 01 червня 2022 року в справі № 175/35/16-ц).
Апеляційний суд встановив, що сума боргу відповідача ОСОБА_1 по договору кредиту № CVJWGR0000000001 від 24 вересня 2008 року, яка підлягає стягненню з неї, становить 10 433,49 доларів США. Її розмір не спростований відповідачем, оскільки належні докази цього у справі відсутні.
Абзац другий частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку (штраф, пеню) припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).
Таким чином, у даній справі апеляційний суд правильно вказав про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача відсотків за користування кредитом у строк до 31 березня 2009 року, тобто до дня дострокового виконання зобов`язань за цим договором (настання строку дочасного погашення боргу у повному обсязі згідно умов договору). Апеляційний суд встановив, що відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредиту від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001, заборгованість за процентами станом на 20 березня 2009 року складала 249,76 доларів США, за період з 20 березня 2009 року до 31 березня 2009 року - 94,61 доларів США, а всього - 344,37 доларів США.
Такий розмір процентів не спростований відповідачем ОСОБА_1 , у тому числі нею не надано доказів іншого розміру як процентів та і боргу по кредиту (контррозрахунку).
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1 боргу за кредитним договором від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001, а саме, по тілу кредиту - 10 433,49 доларів США та процентів - 344,37 доларів США.
Щодо стягнення  неустойки
У статті 611 ЦК України зазначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У пункті 5.1. договору кредиту від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 вказано, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує пеню у розмірі, який визначений у пункті 8.4 договору за кожний день прострочки.
При порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, він сплачує пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн (пункт 8.4. договору кредиту).
За пунктом 6.4 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми позову.
Апеляційний суд встановив, що позивачем було заявлено до стягнення з ОСОБА_1 за порушення нею умов кредитного договору суму пені в розмірі 28 283,57 доларів США та штрафу - 3 060,96 доларів США ((штраф (фіксована частина) - 15,67 та штраф (процента складова) - 3 045,29)).
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності.
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом України: у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року у справі № 347/1910/15-ц, у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 761/32393/14, від 14 листопада 2018 року у справі № 199/13926/13, від 06 грудня 2018 року у справі № 201/13681/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 511/1041/14-ц, від 13 грудня 2018 року у справі № 207/5010/15-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 296/9078/15-ц, від 14 липня 2021 року в справі № 759/11740/15-ц, від 16 лютого 2022 року в справі № 333/4292/15-ц.
У даній справі апеляційний суд правильно встановив, що за умовами кредитного договору штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - недотримання строків виконання грошових зобов`язань за цим договором недопустиме.
Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 2-685/10 зазначив, що «у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6- 2003цс15 відсутній висновок про те, який вид неустойки (штраф чи пеня) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру».
Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 19 вересня 2018 року в справі № 664/2784/15-ц, від 16 лютого 2022 року в справі             № 333/4292/15-ц.
Ураховуючи принципи справедливості і розумності, обставини цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку щодо можливості стягнення з відповідача ОСОБА_1 у зв`язку із порушенням нею своїх зобов`язань, саме штрафу - 3 060,96 доларів США (фіксована частина) - 15,67 та процента складова - 3 045,29), а не пені - 28 283,57 доларів США, розмір якої є значно вищими.
Такий висновок апеляційного суду є правильним та обґрунтованим, відповідає засадам розумності та справедливості, враховуючи фактичні обставини спірних правовідносин у цій справі.
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_1 .
Колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 760/7792/14-ц, від 18 січня 2021 року у справі № 335/12297/14-ц, оскільки висновок у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
У справі № 335/12297/14-ц Верховний Суд залишаючи без змін рішення судів про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення боргу по кредитному договору, погодився із їх висновками, що заборгованість за кредитним договором визначена на дату спливу строку дії договору - 20 червня 2010 року не підлягає задоволенню у зв`язку з пред`явленням таких вимог поза межами позовної давності, а проценти, пеня та комісія, нараховані після 20 червня 2010 року, не підлягають стягненню з підстав нарахування вказаної заборгованості поза межами строку кредитування.
У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив звернення позивачем до суду в межах позовної давності та стягнув суму боргу по кредиту та процентах в межах строку дії кредитного договору (до 31 березня 2009 року). Разом із цим, суд також стягнув неустойку у виді штрафу, а не пеню з дотриманням приписів розумності та справедливості.
У справі № 760/7792/14-ц Верховний Суд залишаючи без змін рішення судів про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення боргу по кредитному договору, погодився із їх висновками, що позивач не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність заборгованості у відповідача перед банком; на вимогу суду банк не надав оригіналів кредитних договорів за 2006 та 2009 рік, оригіналу Генеральної угоди від 09 серпня 2012 року, виписки за картковим рахунком, доказів отримання відповідачем кредиту чи перерахування кредитних коштів на платіжну карту відповідача, оскільки останній заперечував підписання кредитних договорів з банком та здійснення платежів на виконання їх умов.
У справі, яка переглядається, позичальник (відповідач) ОСОБА_1 не заперечувала щодо підписання між нею та позивачем кредитного договору 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 та отримання відповідної суми кредиту. Разом із цим, вона не спростувала наданий позивачем розрахунок її заборгованості за цим кредитним договором (у тому числі, непогашення нею боргу по кредиту, процентах та пені у червні 2010 року), не надала доказів іншої суми боргу по кредиту (тілу, процентах, пені), інших строків погашення нею заборгованості (або непогашення взагалі у відповідні дати) за цим договором.
Цим обставинам було надано належну оцінку апеляційним судом, натомість вчинення таких дій Верховним Судом фактично є переоцінкою доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що апеляційний суд у справі, що переглядається, не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, оскільки у цих постановах, та в оскаржуваній постанові апеляційного суду, яка є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.
Проаналізувавши зміст рішення суду апеляційної інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судом ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Отже, аргументи відповідача ОСОБА_1 , що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, рішення апеляційного суду відповідає вимогам вмотивованості.
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законне і обґрунтоване судові рішення.
Верховний Суд не встановив обставин, які є обов`язковими підставами для скасування оскаржуваного судового рішення судом касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У статті 410 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат    
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 29 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                  І. М. Фаловська
 
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                          С. О. Карпенко
 
                                                                                                          С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                          В. А. Стрільчук