ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 р. 	Справа № 480/1783/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.07.2022, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, м. Суми,  по справі № 480/1783/22
за позовом               ОСОБА_1  
до              Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області                      
про  зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексу  ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в Сумській області), в якому просив суд зобов`язати ГУ ПФУ в Сумській області  призначити позивачу пенсію за вислугу років у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ), в редакції від 24.03.2004 з 01.08.2018 року.
В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність відмови ГУ ПФУ в Сумській області призначити позивачу пенсію за вислугу років у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону № 2262-ХІІ, в редакції від 24.03.2004, яка діяла на момент звільнення позивача з органів податкової міліції, та не передбачала в якості обов`язкової умови для призначення пенсії досягнення особою 45-ти річного віку та набуття загального стажу 25 років саме на момент звільнення. Вважає, що оскільки законодавцем не визначено конкретного терміну накопичення стажу та досягнення відповідного віку, а ОСОБА_1 01.08.2018 дотримано всі критерії вищезазначеної статті, наявні підстави для призначення йому пенсії за вислугу років. Пославшись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17.06.2020 у справі № 554/2032/17, зауважив, що Закон № 2262-ХІІ підлягає застосуванню в редакції, чинній на момент виникнення права на призначення пенсії, тобто на 01.07.2004 (дата звільнення зі служби), а не на момент призначення пенсії.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.07.2022 у справі № 480/1783/22 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (40009, м. Суми, вул. Пушкіна, 1, ідентифікаційний код 21108013) про зобов`язання вчинити дії – відмовлено за необґрунтованістю.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи,  порушення норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.07.2022 у справі № 480/1783/22 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтовання апеляційної скарги послався на помилковість висновків суду першої інстанції про не дотримання позивачем умов для призначення пенсії за п. «б» ст. 12 Закону №2262-ХІІ, зокрема не досягнення ОСОБА_1 45-ти річного віку та 25 календарних років загального трудового стажу, оскільки на час звільнення останнього зі служби діяли положення зазначеної статті в іншій редакції, за якими позивач міг звільнитися зі служби раніше досягнення 45-ти річного віку, однак пенсія за вислугу років могла бути призначена за наявності інших обов`язкових умов. Таким чином, судом не враховано, що позивач на час його звільнення в липні 2004 року з органів податкової міліції, набувши 12 календарних років і 6 місяців спеціального стажу, мав законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років при досягненні ним 45 річного віку та при наявності загального трудового стажу 25 календарних років і більше.
Стверджує, що зміни до статті 12 Закону № 2262-ХІІ, впроваджені законодавцем відповідно до Закону від 04.04.2006 № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», не застосовуються до спірних правовідносин з огляду на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 06 лютого 2012 року у справі № 21- 322а11 та від 01 липня 2014 року у справі № 21-244а14, згідно з якими при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а зміст та обсяг досягнутих соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, враховуючи, що правовідносини з пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
Підсумовуючи викладене, зазначив, що станом на дату звернення за призначенням пенсії ОСОБА_1 виповнилося 45 років, що в сукупності з відповідною вислугою років сформувало підстави для призначення пенсії. Крім того, на думку апелянта, право на пенсійне забезпечення за вислугу років у позивача виникло ще в 2004 році при звільненні, так як його спеціальний стаж військової служби або в органах внутрішніх справ на той час становив 12 календарних років і 6 місяців, що було достанім для призначення пенсії за вислугу років. 
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 01.08.1992 по 18.06.1994 позивач був курсантом Харківського вищого військового училища, з 18.06.1994 по 31.10.1999 проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 , з 25.12.1999 по 01.07.2004 – в органах податкової міліції (а.с. 9-11, 12-14, 19).
Наказом від 25.06.2004 № 174-о ОСОБА_1 звільнений з органів податкової міліції з вислугою років в органах податкової міліції - 4 роки 6 місяців 7 днів.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 17.09.2020 у справі № 480/3478/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2021, зобов`язано Головне управління Державної фіскальної служби України у Сумській області оформити усі необхідні документи, у тому числі подання, про призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту "б" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" і направити їх до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області для подальшого вирішення питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту "б" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
На виконання рішення суду у справі № 480/3478/20 ГУ ДФС у Сумській області надало до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області усі необхідні документи для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, однак рішенням від 10.07.2021 № 9 відповідач відмовив у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з недосягненням позивачем на день звільнення з військової служби – 01.07.2004 – 45-річного віку та відсутністю страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ (а.с.29).
Не погоджуючись із відмовою відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та відсутності підстав для призначення позивачу пенсії на підставі п. «б» ст. 12 Закону 2262-ХІІ, оскільки на момент звільнення зі служби ОСОБА_1 не досяг 45-ти річного віку та достатнього страхового стажу, передбаченого вказаною статтею, в редакції, що діяла на момент виникнення права на призначення пенсії (01.08.2018). Судом враховано, що позивач не набув права на призначення пенсії в момент звільнення зі служби (липень 2004 року), оскільки на той час не виникло підстав, передбачених «б» ст. 12 Закону 2262-ХІІ, в редакції від 24.03.2004.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Загальні засади державного пенсійного забезпечення визначені в Законі України "Про пенсійне забезпечення", який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Відповідно до ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України, які перебували, зокрема, на службі в податковій міліції, є Закон 2262-ХІІ.
Відповідно до ст. 1 Закону № 2262-ХІІ  особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, позивач відповідно до наказу від 25.06.2004 № 174-о звільнений з органів податкової міліції.
Спірні правовідносини виникли внаслідок того, що позивач вважає, що має право на пенсію за Законом 2262-ХІІ та зазначає, що до спірних правовідносин має застосовуватися редакція п. «б» ч. 1  ст. 12 вказаного Закону станом на день його звільнення з органів податкової міліції, а саме - 24 березня 2004 року.
Умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону 2262-ХІІ в редакції від 24.03.2004, що діяла станом на день звільнення позивача зі служби в податковій міліції – 01.07.2004. 
Так, відповідно до пункту «б» статті 12 України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції від 24.03.2004, що діяла станом на день звільнення позивача зі служби в податковій міліції – 01.07.2004, право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
В подальшому, Законом України від 4 квітня 2006 року № 3591- IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», який набрав чинності 29 квітня 2006 року, внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Так, статтю 12, зокрема пункт «б» цієї статті викладено в редакції, за якою пенсія за вислугу років призначалася особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.
Таким чином, у період з 04.07.2002 по 28.04.2006 (включно) діяла редакція п. «б» ч. 1 ст. 12 Закону №2261-ХІІ, яка не пов`язувала виникнення у особи права на призначення пенсії за вислугу років з обов`язковим досягненням 45-річного віку на момент звільнення зі служби.
Відповідно до ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Варто наголосити, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
Згідно з висновками, висловленими Верховним Судом України у постановах від 10 лютого 2015 року у справі №21-630а14, від 1 липня 2014 року у справі № 21-244а-14 та Верховним Судом від 16 липня 2019 року у справі № 686/651/17, від 30 січня 2018 року у справі № 539/3872/14-а застосуванню підлягає Закон №2262-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення права на призначення пенсії.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що незалежно від підстав та часу звільнення, правом на призначення пенсії за вислугу років користувалися перелічені в ст. 12 Закону №2262-ХІІ особи (військовослужбовці), які досягли на час звернення за призначенням пенсії 45-річного віку (до 29.04.2006 - дата набрання чинності Законом України від 04 квітня 2006 року № 3591-IV) та мали загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним судом у постанові від 17 червня 2020 року у справі №554/2032/17.
З огляду на вищенаведені висновки Верховного Суду, з метою правильного вирішення спірних правовідносин та застосування правильної редакції п. «б» ч. 1 ст. 12 Закону 2262-ХІІ, слід встановити момент виникнення у ОСОБА_1 права на призначення пенсії за вислугу років.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на момент звільнення позивача зі служби в органах податкової міліції (01.07.2004) останньому було 31 рік (дата народження -18.04.1973), що підтверджується копією паспорта позивача.
При цьому, спеціальний стаж позивача на 01.07.2004 становив 12 років 09 місяців та 6 днів, що підтверджується копією трудової книжки позивача та штампом на 5 аркуші копії послужного списку ОСОБА_1 особистий № С-547574 (а.с. 22), а загальний трудовий стаж (страховий) станом на 01.07.2004 складав 13 років 6 місяців та 5 днів, що підтверджується розрахунком страхового стажу ОСОБА_1 по пенсійній справі №184150007818, наданим ГУ ПФУ в Сумській області. Отже, позивач станом на 01.07.2004 не набув трудового стажу в розмірі 25 років.
Колегія суддів зазначає, що у особи виникає право на призначення відповідної пенсії лише в той час, коли нею дотримано всі обов`язкові умови, передбачені відповідною нормою.
Разом з цим, позивач при звільненні зі служби та в період до 29.04.2006 (дата набрання чинності Закону України від 04 квітня 2006 року № 3591-IV) не досяг ані 45-ти річного віку, ані загального трудового стажу у кількості 25 років, що дало б колегії суддів підстави стверджувати про виникнення у ОСОБА_1 права на призначення пенсії за вислугу років саме в період дії норми, за якою військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років при наявності інших обов`язкових показників.
З огляду на викладене, з урахуванням висновків Верховного Суду про необхідність застосування до спірних правовідносин тієї норми, яка діяла на момент виникнення у особи права на призначення пенсії, та беручи до уваги не дотримання ОСОБА_1 на дату звільнення зі служби всіх обов`язкових умов, передбачених п. «б» ч. 1 ст. 12 Закону 2262-ХІІ в редакції від 24.03.2004, з настанням яких закон пов`язує виникнення права на призначення пенсії за вислугу років, хибним є твердження апелянта про наявність у нього такого права на 01.07.2004, що зумовлює неможливість застосування у даній справі вказаної норми в тій редакції, в якій просив позивач.
За таких обставин, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин норми п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, яка діяла станом на момент його звільнення з органів податкової міліції.
Варто зазначити, що на час досягнення позивачем 45 років (18.04.2018) та набуття ним 25 років загального трудового стажу, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ (01.08.2018), діяла редакція п. «б» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 25.07.2018 № 2443-VIII, відповідно до якої пенсія за вислугу років призначається за умови наявності двох основних пов`язаних між собою умов, а саме: досягнення особою на день звільнення з військової служби 45-річного віку та наявності 25-ти років страхового стажу, з яких не мене 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба. 
Тобто, якщо особа на день звільнення не досягла 45-річного віку, або у разі досягнення на день звільнення 45-річного віку ця особа не має визначеного наведеною нормою страхового стажу, то право на пенсію відповідно до вищенаведеної норми вона не набуває. 
З огляду на не набуття ОСОБА_1 права на призначення пенсії за вислугу років на умовах, визначених п. "б" ч. 1 ст. 12 Закону №2262-ХІІ, в редакції, що діяла на момент виникнення у позивача права на призначення пенсії (01.08.2018), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірну відмову у призначенні пенсії за вислугу років.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що внесені Законом України № 3591-ІV від 04.04.2006 зміни до п. «б» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-ХІІ не можуть розцінюватись як звуження досягнутих позивачем соціальних гарантій, оскільки на час його звільнення зі служби він не набув права на призначення пенсії з огляду на недотримання ним обов`язкових умов, передбачених цією нормою. У спірних правовідносинах також відсутнє порушення права «правомірного очікування» та «легітимного сподівання», яке могло мати місце при введенні додаткових умов пенсійного забезпечення, порівняно з тими, які мали місце під час проходження служби та на час звільнення зі служби.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -   

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 21.07.2022 по справі № 480/1783/22 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій