ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 грудня 2022 року
м. Київ
справа №  729/896/19
провадження № 51-2495 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисників                                                               ОСОБА_6 , ОСОБА_7 
засудженого                                                           ОСОБА_8 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року щодо нього,  у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017270080000392 , за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Мартинівка Ічнянського району Чернігівської області, зареєстрованого та який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий, останнього разу:  за вироком Бобровицького районного суду Чернігівської області від 14 грудня 2009 року за ч. 3 ст. 191, ст. 27, ст. 71 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць з позбавленням права обіймати матеріально-відповідальні посади строком на 1 рік; постановою Менського районного суду від 18 вересня 2013 року звільнений з Домницького виправного центру № 135 26 вересня 2013 року на підставі ст. 81 КК умовно-достроково на не відбутий строк 1 рік 7 місяців 18 днів,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК,
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця смт. Лосинівка, Ніжинського району, Чернігівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останнього разу: за вироком Ніжинського міського суду Чернігівської області від 21 березня 2014 року за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135, ст. 70 КК до позбавлення волі на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК.
Судові рішення щодо ОСОБА_9 у касаційному порядку не оскаржуються.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Менського районного суду Чернігівської області року від 11 лютого 2020 року  ОСОБА_9  визнано винуватим у скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК і призначено йому покарання:
за ч. 3  ст. 186 КК у виді 4 років позбавлення волі;
за ч. 3 ст. 187 КК з застосуванням статті 69 КК у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю.
Запобіжний захід  ОСОБА_9 до набрання вироком  законної сили ухвалено залишити попередній - цілодобовий домашній арешт.
Стягнуто з  ОСОБА_9 на користь держави 9 273 грн 83 коп процесуальних витрат за проведення експертних досліджень.
ОСОБА_8  визнано винуватим у скоєнні злочинів передбачених ч.3 ст. 186 та ч. 3 ст. 187 КК і призначено йому покарання:
за ч. 3 ст. 186 КК у виді 4 років позбавлення волі;
за ч. 3 ст. 187 КК у виді 9 позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю.
Запобіжний захід  ОСОБА_8  до вступу вироку в законну силу залишено попередній - тримання під вартою.
Стягнуто з  ОСОБА_8  на користь держави 9 273 грн 83 коп процесуальних витрат за проведення експертних досліджень.
Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування майнової шкоди задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_8 на корись ОСОБА_10 7 067 грн 50 коп у рахунок відшкодування майнової шкоди завданої злочином та 1 200 грн витрат на правову допомогу.
Прийняте рішення щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_9 та ОСОБА_8 визнано винуватими у тому, що вони за попередньою змовою 26 липня 2017 року близько 01 год 00 хв, маючи єдиний спільний умисел, з корисливих мотивів, повторно, з метою заволодіння чужим майном та особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, проникли до житлового будинку АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_10 , де ОСОБА_8 , притискав рукою обличчя ОСОБА_10 , яка лежала, до подушки, чим застосували насильство, що не є небезпечним для здоров`я потерпілої.
ОСОБА_9 , скориставшись тим, що ОСОБА_10 внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 не може чинити опір, відкрито заволодів грошовими коштами в сумі 14 000 гривень, які знаходилися в шафі, після чого зайшов до кімнати, де знаходився ОСОБА_8 з потерпілою та, усвідомлюючи характер протиправних дій ОСОБА_8 , повідомив, що вони можуть виходити. ОСОБА_8 після припинення насильства над потерпілою, відкрито заволодів мобільним телефоном потерпілої марки «Siеmens A 52», вартістю 100 гривень з сім карткою мобільного зв`язку «Київстар», вартістю 25 гривень та грошовими коштами на рахунку в сумі 10 гривень.
ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_8 відкрито заволоділи майном потерпілої ОСОБА_10 на загальну суму 14 135 грн.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, 04 жовтня 2017 року, близько 02 год 00 хв, ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , діючи повторно, маючи спільний умисел, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном та особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, відкрили вхідні двері житлового будинку та проникли до будинку АДРЕСА_4 та належить  ОСОБА_11 та її доньці ОСОБА_12 , де ОСОБА_8 , доводячи спільний із ОСОБА_9 умисел, за допомогою стрічки, яку заздалегідь взяв з собою, прив`язав руки потерпілій ОСОБА_12 до ліжка, чим застосував насильство, що не є небезпечним для здоров`я потерпілої, в подальшому зняв з пальця потерпілої золоту каблучку 585 проби, вагою 3,5 г, вартістю 2 190 грн 27 коп.
ОСОБА_9 , скориставшись тим, що ОСОБА_12 внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 не може чинити опір, відкрито заволодів грошовими коштами в сумі 3 500 гривень, які перебували у конверті на ліжку.
Крім того, ОСОБА_8 , після припинення насильства над потерпілою відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Nokia CE 0434», вартістю 200 гривень, з сім карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар», вартістю 25 гривень та грошовими коштами на рахунку в сумі 10 гривень, з сім карткою оператора мобільного зв`язку «Лайфселл», вартістю 40 гривень та грошовими коштами на рахунку в сумі 15 гривень.
Всього ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_8 відкрито заволоділи майном потерпілої на загальну суму 5 980 гривень 27 коп.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, 06 жовтня 2017 року близько 01 год. 00 хв., ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_8 та невстановленою під час досудового розслідування особою, діючи повторно, маючи спільний умисел, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном та особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, проникли до будинку АДРЕСА_5 , що належить ОСОБА_13 , та розташований по АДРЕСА_6 , де невстановлена під час досудового розслідування особа, доводячи спільний, єдиний із ОСОБА_9 та ОСОБА_8 умисел, мотузкою, яку заздалегідь взяли з собою, зв`язала потерпілій ОСОБА_13 руки, чим застосувала насильство, що не є небезпечним для здоров`я потерпілої.
ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , скориставшись тим, що ОСОБА_13 внаслідок протиправних дій невстановленої під час досудового розслідування особи не може чинити опір, відкрито заволоділи грошовими коштами в сумі 3 300 гривень, з них 3 000 гривень знаходилися у конверті, а 300 гривень у жіночій сумці та двома банківськими картками АТ «ОЩАДБАНК», які не мають для потерпілої матеріальної цінності.
Всього ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_8 та невстановленою в ході досудового розслідування особою відкрито заволоділи майном потерпілої на загальну суму 3 300 гривень.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, 16 березня 2018 року ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , діючи повторно, маючи спільний умисел, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном та особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, проникли до будинку АДРЕСА_7 , який належить ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , що розташований по АДРЕСА_4 , де, реалізовуючи спільний з ОСОБА_9 умисел направлений на заволодіння чужим майном, ОСОБА_8 наніс ОСОБА_15 не менше двох ударів по голові, заподіявши йому тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми: струсу головного мозку, однієї забійної рани на голові, однієї поверхневої рани на обличчі, одного синця на обличчі (в ділянці правого ока), які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Після чого ОСОБА_8 також наніс ОСОБА_14 один удар в область голови, чим застосував насильство, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої.
У цей час ОСОБА_9 , скориставшись тим, що ОСОБА_15 та ОСОБА_14 внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 , не можуть чинити опір, відкрито заволодів грошовими коштами в сумі 20 000 грн, які були замотані у білу хустку з кольоровими смужками по краях та знаходилися на полиці у шафі для одягу, а також мобільним телефоном марки «Samsung GT-E 1080W», вартістю 100 гривень з сім карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар», вартістю 50 гривень з грошовими коштами на рахунку в сумі 55 гривень, мобільним телефоном марки «Ergo F 182», вартістю 300 гривень з сім карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар», вартістю 50 гривень з грошовими коштами на рахунку в сумі 30 гривень.
Всього ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_8 відкрито заволоділи майном потерпілих на загальну суму 20 585 грн.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року вирок Менського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2020 року постановлено змінити.
Виключено із вступної частини вироку відомості про судимість  ОСОБА_8 за вироком Ніжинського міського суду Чернігівської області від 21 березня 2014 року.
Виключено із мотивувальної частини вироку:
- із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, за епізодом від 26 липня 2017 року вказівку про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 повторно; за епізодом від 16 березня 2018 року вказівку про вчинення кримінального правопорушення повторно;
- із правової кваліфікації вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, кваліфікуючу ознаку - вчинення особою, яка раніше вчинила розбій;
- посилання, як на  докази винуватості ОСОБА_8 , на протокол пред`явлення особи для впізнання від 19 лютого 2019 року за участю потерпілої ОСОБА_14 та протокол пред`явлення особи для впізнання від 19 лютого 2019 року за участю потерпілого  ОСОБА_15 .
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк покарання попереднє ув`язнення з 19 лютого 2019 року по 20 лютого 2019 року включно.
У решті вирок залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок Менського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від                         19 травня 2021 року щодо нього скасувати та закрити кримінальне провадження.
Вказує на однобічність судового розгляду. Зазначає, що судові рішення, на його думку ґрунтуються на недопустимих доказах, а висновки суду суперечать матеріалам кримінального провадження.
Зазначає, що засуджений ОСОБА_9 , показання якого суд поклав в основу своїх висновків, обмовляє його, покриваючи дійсних співучасників злочинів. При цьому показання ОСОБА_9 не узгоджуються з показаннями потерпілих, а інші докази є недопустимими, зокрема, протокол обшуку від 18 лютого 2019 року, протокол впізнання за фотознімками від 23 січня 2019 року, протокол радіолокації місця події. Засуджений звертає увагу на те, що потерпілі в суді не вказували на нього як співучасника злочинів.
Вказує на незаконність свого затримання 21 лютого 2019 року.
У доповненнях до своєї касаційної скарги засуджений ОСОБА_8 вказує на незаконність вироку суду першої інстанції з огляду на незаконність складу суду, яким його ухвалено. Засуджений вважає, що апеляційний суд всупереч вимог ст. 404 КПК самостійно ухвалив рішення про повторний допит потерпілих. Також зазначає про порушення його права на захист та невідповідність ухвали апеляційного суду ст. 419 КПК.
Вказує, що апеляційний суд не вирішив письмові клопотання засудженого про визнання доказів недопустимими.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5   заперечувала проти задоволення касаційної скарги.
Захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу.
Захисник ОСОБА_7 просив судові рішення щодо ОСОБА_9 залишити без зміни.
Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
 
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Під час касаційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 колегія суддів Верховного Суду виходить із фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, встановлених судом.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Висновки суду щодо доведеності винуватості   ОСОБА_8   у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК, ухвалено відповідно до вимог  ст. 370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК. При цьому суд дав належну оцінку кожному з досліджених доказів та їх сукупності у взаємозв`язку. Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б в контексті вимог стст.86, 87 КПК свідчили про необхідність визнання доказів недопустимими, колегією суддів Верховного Суду не встановлено.
Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перегляд кримінального провадження, за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 , належним чином перевірив доводи, у тому числі й щодо недопустимості доказів, покладених в основу вироку.
Доводи апеляційної скарги є аналогічними наведеним у його касаційній скарзі.
Апеляційний суд, погоджуючись із викладеними у вироку суду першої інстанції висновками і мотивами ухваленого ним рішення, законно й обґрунтовано постановив змінити вирок, виключивши із вступної частини вироку відомості про судимість ОСОБА_8 за вироком Ніжинського міського суду Чернігівської області від 21 березня 2014 року; виключивши із мотивувальної частини вироку: із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, за епізодом від 26 липня 2017 року вказівку про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 повторно; за епізодом від 16 березня 2018 року вказівку про вчинення кримінального правопорушення повторно; із правової кваліфікації вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, кваліфікуючу ознаку - вчинення особою, яка раніше вчинила розбій та посилання, як на  докази винуватості ОСОБА_8 , на протокол пред`явлення особи для впізнання від 19 лютого 2019 року за участю потерпілої ОСОБА_14 та протокол пред`явлення особи для впізнання від 19 лютого 2019 року за участю потерпілого ОСОБА_15 , із чим погоджується також колегія суддів касаційного суду. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведені підстави, з яких частково задоволено апеляційну скаргу засудженого, та наведено докладні мотиви постановленого апеляційним судом рішення.
Предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій були доводи засудженого ОСОБА_8 про незаконність його затримання та порушення права на захист.
Згідно усталеної судової практики Верховного Суду затримання в порядку статей 207 або 208 КПК, за визначенням, є несподіваною для його учасників подією. Оскільки закон надає органам правопорядку повноваження за певних умов проводити затримання без попереднього судового дозволу, це означає, що законодавець визнає непередбачуваність обставин, які зумовлюють таке затримання (постанова ККС ВС від 15 червня 2021 року у справі №204/6541/16-к).
Апеляційний суд встановив, що відповідно до даних протоколу від 21 лютого 2019 року затримання ОСОБА_8 за підозрою у вчиненні злочину відбулося о 18 годині 30 хвилин на підставі ухвали слідчого судді Бобровицького районного суду Чернігівської області від                          21 лютого 2019 року та під час затримання ОСОБА_8 були роз`яснені процесуальні права, передбачені ч. 3 ст. 42 КПК України. Згідно з відомостями, зафіксованими в окремому протоколі від 21 лютого 2019 року про роз`яснення права на захист, ОСОБА_8 заявив, що від будь-яких послуг захисника відмовляється. Слідчим у кримінальному провадженні                       21 лютого 2019 року було прийнято процесуальне рішення у формі постанови про залучення захисника для здійснення захисту ОСОБА_8 за призначенням з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Чернігівській області. Забезпечити надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_8 було доручено Центром (доручення № 025-0000222 від 21 лютого 2019 року) адвокату ОСОБА_16 .
Щодо тверджень засудженого про порушення його права на захист з огляду на наявність конфлікту інтересів засудженого з ОСОБА_9 колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.
Виходячи з положень статті 46 КПК та вимог ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» захисник не має права взяти на себе захист іншої особи або надавати їй правову допомогу, якщо це суперечить інтересам особи, якій він надає або раніше надавав правову допомогу. 
Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу засудженого,  встановив, що в матеріалах справи відсутні будь-які об`єктивні дані про те, що станом на 21 лютого 2019 року інтереси підозрюваного ОСОБА_8 суперечили інтересам підозрюваного ОСОБА_9 , захист якого також здійснював адвокат ОСОБА_16 , тому немає підстав вважати, що в даному випадку були порушені вимоги ч. 1 ст. 46 КПК. З таким висновком погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Необґрунтованими є також доводи касаційної скарги засудженого щодо недопустимості як доказу протоколу пред`явлення для впізнання від 23 січня 2019 року та фототаблиць до вказаного протоколу, за змістом якого свідок ОСОБА_17 впізнав ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , як осіб, розмову яких про пограбування літнього чоловіка він почув у березні 2018 року.
Обґрунтовуючи відповідні доводи своєї касаційної скарги, засуджений зазначає, що пред`явлення його для впізнання було проведено з порушенням вимог ст. 228 КПК, оскільки в протоколі не вказано за якими саме ознаками впізнаватимуть особу. Зазначений довід касаційної скарги не був предметом апеляційного оскарження, відтак сторона захисту погодилась з визнанням його судом допустимим доказом, який обґрунтовано покладено в основу обвинувального вироку.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про проведення обшуку за місцем його проживання з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є аналогічними доводам його апеляційної скарги, були належно перевірені судами першої та апеляційної інстанцій і спростовані із зазначенням відповідних мотивів. 
Апеляційним судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Бобровицького районного суду Чернігівської області від 31 січня 2019 року слідчим у кримінальному провадженні № 12018270080000114 надано дозвіл на проведення обшуку в житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де фактично проживає ОСОБА_8 . Обшук будинку було проведено                                                18 лютого 2019 року слідчим у кримінальному провадженні ОСОБА_18 , копія ухвали слідчого судді вручена ОСОБА_8 . Обшук будинку було проведено в присутності двох понятих за участю ОСОБА_8 та інших осіб, які зазначені в протоколі, обшук фіксувався на відеокамеру з дотриманням вимог процесуального закону. Результати обшуку відображені в протоколі, який підписаний понятими та всіма учасниками зазначеної слідчої дії без будь-яких зауважень, другий примірник протоколу обшуку був вручений ОСОБА_8 . За результатами перегляду під час апеляційного розгляду відеозапису обшуку, де зафіксовано послідовність усіх дій, апеляційним судом не встановлено істотних порушень процедури проведення обшуку, а також факту незаконного проникнення працівників правоохоронного органу до будинку до початку його проведення. Виявлення предметів у ході обшуку та їх пакування здійснено з дотриманням вимог статей 104, 105,  236 КПК. При цьому під час огляду вилучених предметів, а саме фотографії потерпілих та ксерокопії паспорту на ім`я ОСОБА_11 , який проводився слідчим 26 лютого 2019 року за участю двох понятих та спеціаліста, порушення цілісності спеціального пакету, в який були запаковані під час проведення обшуку ці предмети, встановлено не було, про що зазначено в протоколі огляду, який підписаний усіма учасниками без зауважень. 
З огляду на зазначене колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про допустимість як доказу протоколу обшуку. Відсутність описової частини вказаного протоколу не може свідчити про недопустимість доказу у розумінні статі 87 КПК.
Доводи касаційної скарги засудженого щодо ухвалення вироку судом першої інстанції незаконним складом суду є безпідставними з огляду на те, що засуджений виключно формально посилається на наявність звіту про неможливість автоматизованого розподілу справи, розміщеному на сайті «Судова влада». При цьому стороною захисту ні в касаційній скарзі, ні під час касаційного розгляду не наводяться підстави, передбачені статтями                            75-76 КПК, які б унеможливлювали розгляд даної кримінальної справи вказаним складом суду. Крім того, про незаконність складу суду першої інстанції сторона захисту або засуджений ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду не заявляли. Під час касаційного розгляду даних про незаконний склад суду стороною захисту наведено також не було.
Таким чином, перевіркою матеріалів провадження, колегією суддів Верховного Суду встановлено, що апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження в межах, визначених ст. 404 КПК, у порядку, встановленому ст. 405 цього Кодексу, належним чином розглянув доводи, викладені у  апеляційній скарзі засудженого дав на них вичерпні відповіді і з цих питань умотивовано відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши переконливі аргументи, які ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Письмові клопотання, на подання яких вказує засуджений у касаційній скарзі, матеріали кримінального провадження не містять.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. Підстав для закриття кримінального провадження, як про це зазначає захисник, колегією суддів Верховного Суду не встановлено.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення необхідно залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Менського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає. 
Судді:
ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3