КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Апеляційне провадження                                             
№ 22-ц/824/512/2023                                                                                     
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
  
21 лютого 2023року                                                                         місто Київ
                                                                                                   справа № 357/174/21 
                             
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді: Борисової О.В.
                      суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
                      за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2022 року, повний текст рішення складено 20 червня 2022 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2022 року, ухвалені під головуванням судді Цукурова В.П. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області в особі Сухоліського старостинського округу №7, Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання недійсними рішень, визнання недійсним державного акту на право власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобов`язання відшкодування шкоди в натурі,-
 
                                               В С Т А Н О В И В:
 
В січні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:
визнати недійсним рішення Сухоліської сільської ради Білоцерківського району Київської області №7-43 від 11 вересня 2007 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та припинення користування земельними ділянками» в частині п.52: «Передати безкоштовно у приватну власність земельну ділянку 0,15 га ОСОБА_5 , який проживає в АДРЕСА_1 , земельна ділянка розташована в  АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства, обслуговування житлового будинку та господарських споруд»;
визнати недійсним рішення Сухоліської сільської ради Білоцерківського району Київської області 11 сесії 5 скликання №11-63/11 від 27 березня 2008 року в частині про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_5 ;
визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №493143 виданий на ім'я ОСОБА_5 , зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів за №010993601152, скасувати державну реєстрацію зазначеного державного акту;
визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Обухівською районною державною нотаріальною конторою Київської області 07 липня 2010 року за №1-1315 на ім'я  ОСОБА_4 ;
визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 14 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Малькевич Л.В., зареєстрований за №2461;
визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером 3220486501:03:005:0051, власником якої рахується            ОСОБА_1 ;
усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_1 здійснити демонтаж огорожі частини на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_3 та зобов'язати не чинити перешкод позивачу у користуванні зазначеною частиною земельної ділянки;
зобов'язати ОСОБА_1 відшкодувати в натурі заподіяну ним шкоду знесенням житлового будинку АДРЕСА_3 , шляхом передачі позивачеві речі такого ж роду і такої ж якості, а саме: житлового будинку з технічними параметрами, які мав житловий будинок АДРЕСА_3 на момент знесення його відповідачем, які відображені у технічному паспорті від 27 липня 2015 року.
В мотивування вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_6 , який проживав у будинку АДРЕСА_3 .
Вказував, що зазначений житловий будинок 1918 року забудови, в період з 1958 року до 1960 року рахувався за прадідом позивача -  ОСОБА_7 , а в  період з 1961 року по 1979 рік будинок рахувався за прабабою позивача -  ОСОБА_8 .
В період з 1980 року по 13 липня 1987 рік - за бабою позивача          ОСОБА_9 .
Зазначав, що після смерті його баби ОСОБА_9  право власності на житловий будинок в порядку спадкування набув його батько  ОСОБА_6 .
Посилався на те, що житловий будинок  АДРЕСА_3 відповідно до технічного паспорту станом на 27 липня 2015 року мав зовнішні розміри: довжина: 6 м 70 см; ширина: 6 м 70 см; висота 2,5 м. Поруч з будинком знаходились: фундамент розмірами: 7,90 м х 12,00 м; сарай розмірами 4,30 м х 5 м, висота: 2 м; сарай; погріб.
Вказував, що він є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_6 .
Зазначав, що 06 липня 2020 року він звернувся до Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області з заявою про прийняття спадщини, яка була зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ за №436, на підставі якої відкрито спадкову справу за №125/2020, у зв`язку з чим набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 в порядку спадкування з 23 червня 2020 року.
Згідно запису у розділі 3 Облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки АДРЕСА_3 , власником якого був його батько рахувалася земельна ділянка площею 0,15 га з цільовим призначенням: для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель.
У зв'язку з наведеним позивач вважав, що він з 23 червня 2020 року набув право користування і земельною ділянкою площею 0,15 га за адресою:  АДРЕСА_3 .
Посилався на те, що через кілька днів після смерті батька до нього звернувся відповідач ОСОБА_1 з вимогою звільнити житловий будинок АДРЕСА_3 від особистих речей, у зв'язку з тим, що він буде його зносити.
Вказував, що відповідач повідомив, що будинок, у якому проживав батько позивача до смерті АДРЕСА_3 , не являється житловим приміщенням і позначений у його документації як повітка, яка розміщена на земельній ділянці, яку він придбав разом з будинком АДРЕСА_2 .
Зазначав, що на його пропозицію показати йому цю документацію відповідач відповів відмовою.
Позивач з`ясував, що у Державному земельному кадастрі маються відомості про земельну ділянку, розміщену за адресою: АДРЕСА_2 з кадастровим номером 3220486501:03:005:0051, власником якої рахується  ОСОБА_1 , площею 0,1479 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Позивач звернувся до органу місцевого самоврядування з заявою про вжиття заходів для охорони спадкового майна.
Посилався на те, що 10 липня 2020 року  ОСОБА_1 не допустив посадових осіб органу місцевого самоврядування до житлового будинку  АДРЕСА_3  для вжиття заходів охорони спадкового майна.
Вказував, що він 22 липня 2020 року звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти демонтаж чи проводити будь-які роботи по підготовці до демонтажу житлового будинку  
АДРЕСА_4 , що того ж дня відповідач  ОСОБА_1  вчинив протиправне знесення житлового будинку позивача, рештки будинку були вивезені автомобілем у невідомому напрямку.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано недійсним рішення Сухоліської сільської ради Білоцерківського району Київської області №7-43 від 11 вересня 2007 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та припинення користування земельними ділянками» в частині п.52 «Передати безкоштовно у приватну власність земельну ділянку 0,15 га гр. ОСОБА_5 , який проживає в АДРЕСА_1 , земельна ділянка розташована в  АДРЕСА_2  для ведення особистого селянського господарства, обслуговування житлового будинку та господарських споруд».
Визнано недійсним рішення Сухоліської сільської ради Білоцерківського району Київської області 11 сесії 5 скликання №11-63/11 від 27 березня 2008 року в частині про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_5 .
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №4933143 виданий на ім'я ОСОБА_5 , зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів №010993601152, скасувати державну реєстрацію зазначеного державного акту.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Обухівською районною державною нотаріальною конторою Київської області 07 липня 2010 року за №1-1315 на ім'я ОСОБА_4 .
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 14 квітня 2011 року, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Малькевич Л.В., зареєстрований за №2461.
Визнано незаконною та скасованодержавну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером 3220486501:03:005:0051, власником якої рахується         ОСОБА_1 .
Зобов'язано ОСОБА_1 здійснити демонтаж огорожі частини на земельній ділянці домоволодіння  АДРЕСА_3 .
Стягнуто з   ОСОБА_1 накористь  ОСОБА_3   судовийзбір в сумі 6356 грн.
У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 відшкодувати шкоду в натурі відмовлено.
У задоволенні позовних вимог до Головного управління Держгеокадастру у Київській області відмовлено.
Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2022 року заяву представника позивача задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 2000 грн. з кожного.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог посилався на те, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,1479 га, кадастровий номер: 3220486501:03:005:0051 що належить йому на підставі договору дарування земельної ділянки від 14 квітня 2011 року. На даній земельній ділянці знаходяться житловий будинок та господарські споруди, які також належать відповідачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 14 квітня 2011 року.
Вказував, що за погодженням із ОСОБА_1 на його земельній ділянці, в одній з його господарських споруд (сарай) тимчасово проживав батько позивача - ОСОБА_6 , який будував житловий будинок на сусідній земельний ділянці за адресою: АДРЕСА_3 , але будівництво фактично припинив, за життя розпродав всі будівельні матеріали. 
Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача помер і в той же день його син - ОСОБА_3 звернувся до відповідача ОСОБА_1 з пропозицію продати останньому «житловий будинок» батька по АДРЕСА_3 , маючи при цьому на увазі саме господарську будівлю (сарай) відповідача по АДРЕСА_5 .
Посилався на те, що відповідачем ОСОБА_1 під час судового розгляду та у поданих процесуальних документах неодноразово зверталася увага суду першої інстанції на відсутність будь-якого порушеного права позивача, оскільки на момент приватизації земельної ділянки (2008 рік), прийняття спадщини   ОСОБА_4 (2010 рік) та даруванні ОСОБА_1 земельної ділянки у 2011 році, доказів того що дана земельна ділянка перебувала у користуванні позивача - ОСОБА_3 в справі немає.
Вказував, що матеріали справи не містять свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно або на земельну ділянку 
АДРЕСА_4 НОМЕР_1 є неприватизованою, що підтверджується кадастровою мапою, будь-яких договорів оренди земельної ділянки АДРЕСА_3 батько позивача не укладав, сам по собі той факт, що він здійснював самочинне будівництво на земельній ділянці № НОМЕР_1 не робить його землекористувачем цієї земельної ділянки.
Посилався на те, що як позовні вимоги №1-2 так і позовні вимоги №3-8 стосуються виключно прав осіб відповідача ОСОБА_1 та відповідача   ОСОБА_4 та не несуть жодних негативних юридичних наслідків для самої Узинської міської Ради. 
Вказував, що обраний спосіб захисту порушених прав позивача зводився до того, щоб скасувати правовстановлюючі документи ОСОБА_1 на земельну ділянку АДРЕСА_6 , оскільки позивач не просив суд визнати право власності за собою, кінцевою метою було скасування право власності ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив додаткове рішення суду першої інстанції скасувати.
В обґрунтування вимог посилався на те, що під час ухвалення додаткового рішення судом першої інстанції не враховано критерії співмірності, складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи.
04 жовтня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду від представника позивача надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких останній вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційних скарг підтримав, просив їх задовольнити з вищевказаних підстав.
Позивач ОСОБА_3 , відповідачі: ОСОБА_4 , Узинська міська рада Білоцерківського району Київської області в особі Сухоліського старостинського округу №7, ГУ Держгеокадастру у Київській області у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Від представника позивача до суду апеляційної інстанції надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу у його відсутність та відсутність позивача.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер          ОСОБА_6 , який був батьком позивача ОСОБА_3 .
З дня народження і до дня смерті, батько позивача -  ОСОБА_6 проживав у будинкуза адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відповідними записами у Погосподарських книгах Сухоліської сільської ради Білоцерківського району Київської області.
Житловий будинок АДРЕСА_3  1918 року забудови, в період з 1958 року до 1960 рокурахувався за прадідом позивача -  ОСОБА_7 .
В період з 1961 року по 1979 рік будинок рахувався за прабабою позивача - ОСОБА_8 , а в період з 1980 року по 13 липня 1987 року за бабою позивача - ОСОБА_9 , що підтверджується записами у погосподарських книгах Сухоліської сільської ради Білоцерківського району Київської області (т.1 а.с.22-65).
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2016 року у цивільній справі №357/17510/15-ц визнано за батьком позивача - ОСОБА_6 право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 в порядку спадкування.
Вказаним рішенням було встановлено, що зі свідоцтва на забудову індивідуальної садиби № НОМЕР_2 , виданого 17 листопада 1975 року Виконавчим комітетом Білоцерківської районної ради депутатів трудящих Київської області та зареєстрованого 10 лютого 1976 року під №27 у виконкомі Сухоліської сільської ради депутатів трудящих вбачається, що ОСОБА_9 було надано право на забудову індивідуальної садиби у АДРЕСА_7 на підставі рішення виконавчого комітету Сухоліської сільської Ради депутатів трудящих від 12 червня 1975 року відповідно до виписки з земельно-шнурової книги радгоспу від 14 березня 1975 року №28. З цього свідоцтва вбачається, що на відведеній присадибній земельній ділянці забудовник повинен здійснити будівництво індивідуального жилого будинку і господарчих будівель, а також робіт по озелененню і благоустрою, та до нього додані план забудови садиби, проект жилого будинку та акт про виділення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку.
У рішенні зазначалося, що з довідок №511 від 29 липня 2015 року та №956 від 28 вересня 2015 року, виданих Сухоліською сільською радою, вбачається, що за даними погосподарської книги №4 за 2011-2015 роки, житловий будинок АДРЕСА_7 (номер об`єкта погосподарського обліку №0272-1) належить ОСОБА_6 , за ним же враховується і земельна ділянка розміром 0,15 га за зазначеною адресою.
Відповідно до виготовленого 27 липня 2015 року технічного паспорту, житловий будинок  АДРЕСА_7 мав зовнішні розміри: довжина: 6 м 70 см; ширина: 6 м 70 см, складався з 2-х житлових кімнат, кухні та коридора, загальна площа приміщень 35,9 кв.м. Поруч з будинком знаходились: фундамент розмірами: 7,90 м х 12,00 м; сарай розмірами 4,30 м х 5 м, висота: 2 м; сарай; погріб.
Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_6 відповідно до ст.1261 ЦК України.
06 липня 2020 року позивач звернувся до Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , яка була зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ за №436, на підставі якої відкрито спадкову справу за №125/2020 та в подальшому набув права власності на житловий будинок АДРЕСА_3 в порядку спадкування з 23 червня 2020 року.
Відкриття спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_6 підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №60810173 від 06 липня 2020 року.
Як зазначав позивач, через кілька днів після смерті батька до нього звернувся відповідач ОСОБА_1 з вимогою звільнити житловий будинок АДРЕСА_3 від особистих речей у зв`язку з тим, що він ( ОСОБА_1 ) буде його зносити, що не заперечується стороною відповідача ОСОБА_1 . 
Позивач у позовній заяві вказував, що відповідач ОСОБА_1 зазначив йому, що будинок у якому проживав батько ОСОБА_3 - ОСОБА_6 до смерті (№99) не є житловим приміщенням і позначений у його документації як повітка, яка розташована на земельній ділянці, яку він придбав з будинком АДРЕСА_2 .
Після цього позивач звернувся за правовою допомогою та з'ясував, що у Державному земельному кадастрі про право власності та інші речові права від 17 липня 2020 року маються відомості про земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 з кадастровим номером 3220486501:03:005:0051, площею 0,1479 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) власником якої зазначено ОСОБА_1 
09 липня 2020 року позивач звернувся до Узинської об`єднаної територіальної громади із заявою про вжиття заходів для охорони спадкового майна - житлового будинку з адресою: АДРЕСА_3 .
10липня 2020 року посадові особи органу місцевого самоврядування прибули до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 для вжиття заходів охорони спадкового майна, але відповідач ОСОБА_1  не допустив їх до житлового будинку, про що складено акт про не допуск до опису спадкового майна від 10 липня 2020 року.
Та обставина, що відповідач ОСОБА_1 22 липня 2020 року здійснив знесення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 за допомогою найманих осіб шляхом його руйнування екскаватором, а рештки будинку вивіз автомобілем у невідомому напрямку зазначається позивачем та не оспорюється відповідачами.
На підтвердження вказаних обставин, в матеріалах справи наявніфотознімки, якіприєднані до позовної заяви, а також до письмового пояснення представника відповідача ОСОБА_1 .
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 219662289 від 10 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_1 набув право власності  на житловий будинок АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 14 квітня 2011 року, засвідченого Узинською міською Державною нотаріальною конторою.
Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3220486501:03:005:0051 ОСОБА_1 набув на підставі договору дарування земельної ділянки від 14 квітня 2011 року.
Згідно договору дарування житлового будинку від 14 квітня 2011 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар житловий будинок, розташований у  АДРЕСА_2 .
У п.2 вказаного договору зазначено, що відчужуваний житловий будинок належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданих Обухівською районною державною нотаріальною конторою Київської області 07 липня 2010 року №1-1309, №1-1312, зареєстрованого в КП Київської обласної ради «Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації» 10 серпня 2010 року за реєстровим №32, в реєстрову книгу №1, реєстраційний №30574794.
Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 14 квітня 2011 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар земельну ділянку площею 0,1479 га,з кадастровим номером 3220486501:03:005:0051, за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить дарувальнику на підставі державного актана право власності на земельну ділянку серії ЯИ №493143, виданого Сухоліською сільською радою Білоцерківського району Київської 11 листопада 2009 року на підставі рішення Сухоліської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 27 березня 2008 року за №11-63/11 (11 сесії 5 скликання), зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010993601152 та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Обухівською районною державною нотаріальною конторою Київської області 07 липня 2010 року №1-1315, зареєстрованого в Поземельній книзі 21 вересня 2010 року за реєстровим №936030050051001.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що ОСОБА_5 мав право на приватизацію земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , у зв'язку з тим, що використовував зазначену земельну ділянку для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 . За результатами приватизації був виготовлений Державний акт на право власності на земельну ділянку, у якому ОСОБА_5 значиться як власник земельної ділянки з кадастровим номером 3220486501:03:005:0051, на якій був розміщений не лише будинок АДРЕСА_2 , який належав йому, а й житловий будинок АДРЕСА_3 , який належав батьку позивача ОСОБА_6 . Зазначав, що у результаті порушень, допущених в процесі приватизації земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 безпідставно та протиправно отримав у власність земельну ділянку значно більшого розміру за рахунок земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_3 , власником якого був          ОСОБА_6 . Посилався на те, що він  набув права власності на житловий будинок АДРЕСА_3 23 червня 2020 року, у зв'язку з чим до нього мало перейти право користування земельною ділянкою для його обслуговування. Вказував, що та обставина, що земельна ділянка, цільовим призначенням якої було обслуговування житлового будинку АДРЕСА_3 , станом на 23 червня 2020 року входила та входить на даний час до складу земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 , унеможливлює здійснення ним свого права користування нею. Зазначав, що приватизація ОСОБА_5 частини земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_3 , яке на той час належало його батькові вчинена з порушенням земельного законодавства України.
З пояснень старости Сухоліського старостинського округу №7 Савчук а В.С. , які останній надавав у суді першої інстанції вбачається, що згідно даних погосподарського обліку за домогосподарством ОСОБА_6 , який проживав по  АДРЕСА_3 з 1959 року до 23 червня 2020 року  числилось нерухоме майно: житловий будинок (загальна площа 35,9 кв.м, житлова площа 20,6 кв.м, матеріали стін: дерево в закид, покрівля азбоцементні листи, перекриття дерево, підлога глиблок); сарай; погріб; убиральна; фундамент; земельна ділянка площею 0,1500 га. При проведенні звірки майна працівниками сільської ради, згодом старостинського округу, у книгах погосподарського обліку ставились відповідні відмітки про наявність даного майна та скріплювались підписом власника, а саме:  ОСОБА_6 . У вказаному вище будинку ОСОБА_6  проживав до дня своєї смерті. Після смерті ОСОБА_6  його сусід  ОСОБА_1 , 1958 року народження, який має будинок за адресою:  АДРЕСА_2 , заявив, що будинок в якому проживав покійний, є його (ОСОБА_1 ) власністю і зніс його влітку 2020 року.Згідно даних погосподарського обліку за домогосподарством ОСОБА_1 обліковується таке нерухоме майно: житловий будинок (загальна площа 37,2 кв.м, житлова площа 17,7 кв.м, матеріал: шлакобетон, покрівля азбоцементні листи, перекриття дерево, підлога дошки); погріб з шийкою (площа 18,7 кв.м, з шлакобетону); веранда (площа 7,7 кв.м, з цегли керамічної); убиральня (площа 1,0 кв.м, з цегли керамічної); сарай (площа 20,0 кв.м., з цегли керамічної). У наявному нерухомому майні, що належить ОСОБА_1 , згідно даних погосподарського обліку не було і немає нерухомого майна з технічними характеристиками, що відповідають технічним характеристикам зруйнованого ним будинку, який належав покійному  ОСОБА_6 . Крім того, на наданому до суду  ОСОБА_1 фото будинку, який належав  ОСОБА_6 , є нанесені цифри «101», на місці яких до дня смерті ОСОБА_6  був закріплений лічильник електроенергії, що обліковував постачання електроенергії до будинку  ОСОБА_6 , і який після зносу будинку був перенесений ОСОБА_1  на дерев'яний стовп в цьому ж дворі (т.2 а.с.62-63).
У поясненнях від 09 червня 2021 року, які надані до суду першої інстанції, відповідач - Узинська міська рада Білоцерківського району Київської області зазначила, що в частині необхідності визнання недійсним рішень Сухоліської сільської ради про надання ОСОБА_5 дозволу на розробку проекту із землеустрою та про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_5 №11-63/11 від 27 березня 2008 року, тобто вимоги №1, №2 позову визнає; щодо інших вимог, які є похідними від перших двох, Узинська міська рада покладається на розсуд суду. Вказала, що враховуючи принцип єдності землі та будівель, розташованих на цій ділянці, видання Сухоліською сільською радою оспорюваних рішень порушувало права власника домоволодіння АДРЕСА_7 , відтак, зазначені рішення мають бути скасовані.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, визначеному цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2 ст.78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Частиною 1 статті 116 ЗК України, чинної на час ухвалення оскаржуваних рішень сільської ради, визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування  земельними  ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням  органів  виконавчої  влади  або органів    місцевого   самоврядування,   або   державних   органів приватизації,  або  центрального  органу виконавчої влади з питань земельних   ресурсів,  в  межах  їх  повноважень,  визначених  цим Кодексом.
Згідно з частинами 1, 4 статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка  перебуває  у  його  користуванні,  подає заяву до відповідної районної,  Київської   чи   Севастопольської   міської   державної адміністрації   або   сільської,   селищної,   міської   ради   за місцезнаходженням земельної ділянки.
Відповідний  орган  місцевого  самоврядування  або   орган виконавчої  влади  в  місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл  підприємствам,  установам  та організаціям  на   розробку проекту приватизації земель.
Частиною 1 статті 126 ЗК України, в редакції чинній на час видачі оскаржуваного  державного акту визначено, що право   власності   на   земельну   ділянку  посвідчується 
державним актом.
Згідно з ч.1 ст.131 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договорів дарування) громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава  мають  право  набувати  у  власність  земельні ділянки на підставі міни, дарування,  успадкування  та  інших цивільно-правових угод.
Положеннями статті 152 ЗК України визначено, що Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:
а) визнання прав;
б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;
в) визнання угоди недійсною;
г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;
ґ) відшкодування заподіяних збитків;
д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно з ч.2 ст.120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_3  у порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 перейшло право власності на будинковолодіння АДРЕСА_3 , а тому відповідно до положень ст.120 ЗК України до нього перейшло і право користування земельною ділянкою, на якій воно розміщено, а саме, площею 0,15 га, як встановлено із погосподарських книг.
Частина земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_3 , на якій безпосередньо розміщувався житловий будинок батька позивача та була передана у приватизацію ОСОБА_5 , не перебувала у користуванні останнього, батько позивача ОСОБА_6 за життя не підписував акт узгодження меж земельних ділянок, що також вбачається з конфігурації розрашування житлових будинків домоволодіння АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 та меж земельних ділянок вказаних домоволодінь.
Оцінивши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що оскаржуваним рішенням Сухоліської сільської ради Білоцерківського району Київської області №7-43 від 11 вересня 2007 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та припинення користування земельними ділянками» в частині п.52 та рішенням Сухоліської сільської ради Білоцерківського району Київської області 11 сесії 5 скликання №11-63/11 від 27 березня 2008 року в частині про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_5 порушуються права позивача ОСОБА_3 , як користувача земельною ділянкою, площею 0,15 га, на якій знаходилося домоволодіння по АДРЕСА_3 .
А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про наявність підстав для визнання недійсним рішення Сухоліської сільської ради Білоцерківського району Київської області №7-43 від 11 вересня 2007 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та припинення користування земельними ділянками» в частині п.52 «Передати безкоштовно у приватну власність земельну ділянку 0,15 га гр. ОСОБА_5 , який проживає в АДРЕСА_1 , земельна ділянка розташована в  АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства, обслуговування житлового будинку та господарських споруд» та рішення Сухоліської сільської ради Білоцерківського району Київської області 11 сесії 5 скликання №11-63/11 від 27 березня 2008 року в частині про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_5 .
Оскільки позовна вимога про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №4933143 виданого на ім`я          ОСОБА_5 , зареєстрованого у книзі записів реєстрації державних актів №010993601152 та скасування державної реєстрації зазначеного державного акту є похідними від визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про їх задоволення.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що:
свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яке видане Обухівською районною державною нотаріальною конторою Київської області 07 липня 2010 року за №1-1315 на ім'я відповідача  ОСОБА_4 підлягає визнанню недійсним на підставі ст.1301 ЦК України, у зв'язку з визнанням недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, на підставі якого було видане це свідоцтво про право на спадщину;
договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 від 14 квітня 2011 року підлягає визнанню недійсним, у зв`язку з тим, що станом на 14 квітня 2011 рік були відсутні правові підстави для набуття спадкодавцем ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку з кадастром номером 3220486501:03:005:0051 площею 0,1479 га в частині зазначеної земельної ділянки, на якій розміщувався житловий будинок АДРЕСА_3 .
Відповідно до ч.10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки є підставою для скасування державної реєстрації земельної ділянки Державний кадастровим реєстратором виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Стаття 79-1 ЗК України встановлює, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується внаслідок визнання незаконною такої реєстрації.
Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності.
Виходячи з системного аналізу вищевказаних норм, суд першої інстанції вірно встановив, що вимога щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером 3220486501:03:005:0051 викликана необхідністю відновлення становища, яке існувало до порушення прав позивача та ґрунтується на положеннях ст.24 «Про державний земельний кадастр».
Звертаючись з вимогами про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_1 здійснити демонтаж огорожі частини на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_3 та зобов'язання не чинити перешкод позивачу у користуванні зазначеною частиною земельної ділянки, ОСОБА_3 вказував на те, що відповідач ОСОБА_11 зніс будинок, де проживав його батько та установив огорожу на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_3 . На підтвердження вказаного позивач надав фотокартки.
Староста Сухоліського старостинського округу №7 Савчук В.С. , надаючи пояснення у суді першої інстанції вказав на те, що на той час, коли у будинку проживав бутько позивача металева огорожа, яка є на фото була відсутня.
Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Стороною відповідача ОСОБА_11 доказів на стростування вказаного надано не було.
А відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 здійснити демонтаж огорожі частини на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_3 .
Статтею 1192 ЦК України визначено, що якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Встановивши, що відсутні достовірні відомості про технічні дані об`єкту, який зруйновано, зокрема, дані про матеріали з яких, він був побудований та їх вартість, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача ОСОБА_1 відшкодувати в натурі, заподіяну ним шкоду знесенням житлового будинку АДРЕСА_3 , шляхом передачі позивачеві речі такого ж роду і такої ж якості, а саме: житлового будинку з технічними параметрами, які мав житловий будинок АДРЕСА_3 на момент знесення його відповідачем, які відображені у технічному паспорті від 27 травня 2015 року.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що батько позивача ОСОБА_6 проживав у господарській споруді (сараї), який входив до домоволодіння АДРЕСА_2 , колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність будь-якого порушеного права позивача, оскільки на момент приватизації земельної ділянки (2008 рік), прийняття спадщини ОСОБА_4 (2010 рік) та даруванні ОСОБА_1 земельної ділянки у 2011 році, доказів того що дана земельна ділянка перебувала у користуванні позивача - ОСОБА_3 в справі немає, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, батько позивача - ОСОБА_6 був користувачем земельної ділянки, на якій розташовувалося домоволодіння АДРЕСА_3 . А тому незаконною приватизацією ОСОБА_5 частини земельної ділянки, на якій розташовувалося домоволодіння АДРЕСА_3 були порушені права, як батька позивача ОСОБА_6 , як землекористувача, так і ОСОБА_3 , як спадкоємця, оскільки до позивача мало перейти в порядку спадкування право користування земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_3 , яке мав його батько. 
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з заявленими ним позовними вимогами, а тому у задоволенні позову слід відмовити, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до усталених загальних правових висновків Верховного Суду щодо порядку застосування позовної давності, викладених, зокрема, в постановах від23 січня 2020 року у справі №916/2128/18, від 03 лютого 2021 року у справі №914/197/19, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
У грудні 2021 року представник позивача подав до суду першої інстанції заяву, в якій просив визнати поважною причину пропущення позивачем ОСОБА_3 строку позовної давності за вимогами по даній справі та захистити порушені права та інтереси останнього, посилаючись на те, що  ОСОБА_3 та його покійному батьку ОСОБА_6 за його життя не було відомо про незаконну приватизацію земельної ділянки до складу якої входила частина земельної ділянки під житловим будинком АДРЕСА_3 . Вказував, що про те, що ОСОБА_5 приватизував свою земельну ділянку домоволодіння АДРЕСА_2 таким чином, що до її складу увійшла частина земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_3 , на якій розміщувався житловий будинок АДРЕСА_3 , позивачу стало відомо лише влітку 2020 року, коли відповідач ОСОБА_1 заявив позивачу про те, щоб останній забирав речі з будинку АДРЕСА_3 , оскільки ОСОБА_1 буде його зносити. Зазначав, що з цього моменту між ними виник спір.
Враховуючи вимоги ст.261 ЦК України, колегія суддів вважає, що позивач не пропустив строки позовної давності, оскільки про порушення свого права останній дізнався влітку 2020 року, а з даним позовом звернувся до суду в січні 2021 року.
Висновок суду першої інстанції про те, що наведені позивачем причини пропуску позовної давності є поважними не впливає на правильність висновків суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустив строк позовної давностідля звернення з даним позовом до суду.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення.
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).
Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку у рішенні.
14 червня 2022 року через систему «Електронний суд» представник позивача звернувся до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення по справі №357/174/21 та просив стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 11000 грн.
Ухвалюючи додаткове рішення про часткове задоволення заяви представника позивачата стягуючи зОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 2000 грн. з кожного, суд першої інстанції виходив з критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та доведеності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Частиною 3 ст.270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.  
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.  
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.  
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивачем було зазначено, що передній (орієнтовний) розрахунок судових витрат - витрат на правову допомогу становить 6000 грн.
На виконання вимог ч.8 ст.141 ЦПК України представник позивача направив заяву про ухвалення додаткового рішення у даній цивільній справі.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування  представником позивача було надано копії: договору про надання правової допомоги від 25 грудня 2020 року; акту про надання правової допомоги від 10червня 2022 року, який містить детальний опис виконаних адвокатом робіт; квитанцій до прибуткового касового ордеру на загальну суму 11000 грн. 
Відповідно до умов п.3 договору від 25 грудня 2020 про надання правової допомоги клієнт доручає адвокатові, а адвокат зобов'язується надавати клієнту правову допомогу шляхом надання консультацій, підготовки позову, заяв, клопотань, участі в засіданнях Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по даній справі.
Умовами п.3 вказаногодоговору передбачено обов'язок позивача оплатити послуги адвоката у розмірі 6000 грн. до укладення цього договору, в разі коли розгляд справи в суді першої інстанції буде тривати більше 2-х місяців з дня відкриття провадження у справі, клієнт додатково оплачує послуги адвоката у розмірі 1000 грн. за кожне судове засідання.
Відповідно до ч.6 ст.137 ЦПК України обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правової допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
18 липня 2022 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надіслав до суду першої інстанції клопотання, відповідно до якого заперечував щодо задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу. Вказав на те, що позивачем не подано орієнтовного розрахунку судових витрат разом із позовною заявою, порушено вимоги ч.8 ст.141 ЦПК України та не надано належних доказів понесення витрат на правову допомогу.
Беручи до уваги обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та доказів понесення витрат на правову допомогу, розумності їхнього розміру, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 2000 грн. з кожного.
Доводи апеляційної скарги про те, що у першій заяві по суті спору представником позивача зазначено 4000 грн. витрат на правову допомогу, при цьому в додатковому рішенні зазначено, що перша заява по суті спору містить цифру 6000 грн., що не відповідає дійсності, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що у тексті позовної заяви позивачем було зазначено, що оплата вартості правової допомоги складатиме 6000 грн. (т.1 а.с.14). 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що під час ухвалення додаткового рішення судом першої інстанції не враховано критерії співмірності, складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, колегія суддів відхиляє, оскільки розмір витрат на правову допомогу у сумі 6000 грн. є доведеним та співмірним зі складністю справи.
Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив додаткове рішення, що відповідають вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
                                                  П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2022 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 01 березня 2023 року.
 
Головуючий:
 
Судді: