ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/433/23 Справа № 206/5886/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 27 червня 2022 року,
по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,-

ВСТАНОВИЛА:
       В грудні 2021 року до Самарського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 11.04.2020 року близько 22 год. 00 хв. по вул. Семафорній в м. Дніпрі відбулася дорожньо-транспортна пригода в якій автомобіль марки «Renault Sandero», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок вказаної ДТП пішохід ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження від яких загинув. За фактом ДТП СУ ГУНП в Дніпропетровській області внесено матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України до ЄРДР за №12020040000000357. Постановою про закриття кримінального провадження від 30.11.2020 року, що внесено до ЄРДР за №12020040000000357, закрито кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю в діях ознак кримінального правопорушення. Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «Renault Sandero», державний номер НОМЕР_1 , була застрахована у відповідача. 02.06.2020 року представник позивача повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування. Вказані документи відповідач отримав 05.06.2020 року. 19.04.2021 року відповідач здійснив часткову виплату страхового відшкодування в розмірі 56676,00 грн. за заподіяну моральну шкоду, 7368,00 грн. витрат на поховання та 2773,00 грн. витрат на лікування загиблого ОСОБА_3 . Страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника відповідачем сплачено не було. Відповідач виплативши страхове відшкодування у вищевказаному розмірі, визнав подію дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого договором страхування транспортного засобу «Renault Sandero», державний номер НОМЕР_1 , страховим випадком. Позивачем на підтвердження своїх вимог надано страховику документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, а саме: оригінал довідки про доходи загиблого ОСОБА_3 та оригінал довідки ОСОБА_1 . Просить суд стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника - 170000,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу - 30000,00 грн.
Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 27 червня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи - відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 27.06.2022 року у справі № 206/5886/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
У відзиві Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного сду м.Дніпропетровська від 27 червня 2022 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про відшкодування шкоди, заподіяної втратою годувальника залишити без задоволення, а рішення без змін.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що 11.04.2020 року близько 22 год. 00 хв. по вул. Семафорній в м. Дніпрі відбулася дорожньо-транспортна пригода в якій автомобіль марки «Renault Sandero», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок вказаної ДТП пішохід ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження від яких загинув.
Постановою про закриття кримінального провадження від 30.11.2020 року, кримінальне провадження про дорожньо-транспортну пригоду, відомості про яку 12.04.2020 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020040000000357, та при якій було смертельно травмовано ОСОБА_3 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.
Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Renault Sandero», державний номер НОМЕР_1 , була забезпечена діючим на 11.04.2020 року полісом ОСЦПВВНТЗ №150639960 - ПРАТ СК «ВУСО» відомості внесені в ЄЦБД (а.с.40).
ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, Серії НОМЕР_2 .
01.06.2020 року представник позивача ОСОБА_4 звернувся до ПРАТ СК «ВУСО» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, заявами на виплату страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника (для матері) - 170028,00 грн., витратами на поховання - 7368,00 грн., витратами на лікування - 2899,40 грн., моральною шкодою - 56676,00 грн.
Страховиком визнано ДТП страховою подією та позивачу було виплачено страхове відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого: моральну шкоду - 56676,00 грн., витрати на поховання - 7368,00 грн., витрати на лікування загиблого - 2773,00 грн. Факт отримання страхового відшкодування та розмір в цій частині не заперечується, не оспорюється позивачем та її представником.
Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.
Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Зазначена норма права за способом викладення змісту містить посилання на іншу норму права, а саме ст.1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.
Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.
Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.
Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
При цьому, факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України ).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Факт наявності пенсійного віку не надає безумовного права пенсіонеру (непрацездатній особі) на отримання страхового відшкодування від страховика у зв`язку із втратою годувальника, так як в даному випадку мати загиблого - ОСОБА_1 є пенсіонеркою, непрацездатною особою, яка на дату смерті потерпілого мала самостійний дохід (пенсію), який є вищим, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом (2027,00 грн.).
Будь-яких інших підтверджених джерел з яких надавалась або могла надаватися постійна, регулярна та суттєва допомога позивачу, останньою не вказано та доказів суду першої інстанції не надано.
За таких обставин, не можливо дійти до висновку, що допомога, яка б могла надаватися загиблим ОСОБА_1 була постійним і основним джерелом засобів до існування останньої.
Надані позивачем докази суду першої інстанції про розмір доходів ОСОБА_3 свідчать про те, що останній не мав можливості надавати суттєву, постійну допомогу, яка б була постійним джерелом засобів до існування ОСОБА_1 .
Наданий акт, суду першої інстанції, про засвідчення факту перебування на утриманні є неналежним доказом та не підтверджує факт та розмір допомоги.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є безпідставними в розумінні статті 1200 ЦК України та пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки ОСОБА_1 належними, достатніми та допустимими доказами не довела, що її доходи не забезпечували їй прожиткового мінімуму встановленого законом, а також факту того, що вона перебувала на утриманні померлого ОСОБА_3 , потребувала допомоги та така допомога була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до викладеного висновку Верховного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №165/325/17, в якій зазначено, що якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі, що в свою чергу позивачем ні в суді першої інстанції, ні апеляційної інстанції не доведено.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення. 
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 27 червня 2022 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова