ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

02 березня 2023 року 	 	справа № 160/24732/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,     
за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 липня 2022 року у справі №160/24732/21 (суддя Турлакова Н.В.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області ( далі відповідач), в якому просила:
- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, щодо прийняття рішення від 18.08.2021 №1201/24 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ;
- скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області від 18.08.2021 №1201/24 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача;
- зобов`язати відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 01.12.2004р. громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ;
- зобов`язати відповідача повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 18.08.2021 №1201/24;
- зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 липня 2022 року позовні вимоги були задоволені частково. Так, суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області від 18.08.2021 №1201/24 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
З рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. В скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, відповідач просить оскаржене рішення у справі скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що за наслідками проведеної перевірки чинності дозволу на імміграцію, наданого 01.12.2004 року Відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області встановлено, що дозвіл на імміграцію надано на підставі документів, що втратили чинність, а отже, згідно до положень п. 1 ч. 1  ст. 12 Закону України «Про імміграцію», такий дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню. Позивач не перебувала у шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 понад два роки, як того вимагає п. 1 ч. 3  ст. 4 Закону України «Про імміграцію».  Відповідач наполягає, що оскаржене позивачем рішення прийняте Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України, а тому у суду були відсутні підстави для його скасування.
Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача. У відзиві зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи. Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи та обґрунтування вимог апеляційної скарги, просив скаргу задовольнити.
Представник позивачам просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам, що підтверджується національним паспортом № НОМЕР_2 від 11.01.2018р..
06 вересня 2002 pоку Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам та ОСОБА_2 , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис за № 488, згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_3 .
12 жовтня 2004 року громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 звернулася до Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області із заявою про надання їй дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3  ст. 4 Закону України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року № 2491-III  (в редакції від 07.06.2001), як дружині громадянина України, з яким вона перебуває у шлюбі понад два роки.
Для підтвердження перебування у шлюбі з громадянином України, позивач надала свідоцтво про одруження. Також, із заявою про надання дозволу на імміграцію від 12.10.2004 року, було надано паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 12.11.1998 року Баглійським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України у Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_2 , копія якого наявна в матеріалах справи.
За результатами розгляду заяви та поданих документів, ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області складено Висновок щодо надання дозволу на імміграцію та оформлення посвідки на постійне проживання в Україну від 01.12.2004 року, відповідно до якого громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 01.12.2004, термін дії безстроковий.
24 лютого 2021 року позивач звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з питання обміну посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1  від 01.12.2004 у зв`язку з досягненням 45-річного віку, про що сформовано відповідну заяву-анкету від 24.02.2021 № 257981000.
04 березня 2021 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийнято рішення №12032300007029 від 04.03.2021р. про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання позивача на підставі підпункту 9 пункту 62 вказаного Порядку.
Рішення №12032300007029 від 04.03.2021р. направлено на адресу позивача супровідним листом від 04.03.2021р., яким також повідомлено, що вирішується питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, а також посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 01.12.2004, виданої УМВС України в Дніпропетровській області.
Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області здійснено перевірку чинності дозволу на імміграцію громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , за результатами якої складено Висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 18.08.2021р.
В ході перевірки чинності дозволу на імміграцію, наданого позивачці, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області встановлено що на момент звернення громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області із заявою від 12.10.2004 року про надання їй дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. З  ст. 4 Закону України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року №2491-111  (в редакції від 07.06.2001), як дружині громадянина України, з яким вона перебуває у шлюбі понад два роки, чоловік заявниці -  громадянин України ОСОБА_2 , був померлим.
Окрім цього, у Висновку також зазначено, що 25.06.2005 року ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області був складений висновок за результатами додаткової перевірки підстав щодо постійного проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , згідно якого було прийнято рішення щодо зміни підстав надання дозволу на імміграцію з пункту 1 частини 3  статті 4 Закону України «Про імміграцію»  на пункт 6 частини другої  статті 4 цього ж Закону  (донька- громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає по посвідці на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 від 24.10.2003).
18.08.2021 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийнято рішення № 24 про скасування дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 1  ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а також, згідно до вимог  ст. 13 Закону України «Про імміграцію»  (в чинній редакції від 18.07.2020), пп.1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321  (в редакції від 28.12.2019) скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видану 01.12.2004 р. ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області на підставі рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну від 01.12.2004 року.
Копію рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 18.08.2021 № 24 про скасування дозволу на імміграцію в Україну надіслано позивачці листом Головного управління ДМС у Дніпропетровській області від 18.08.2021 за вих.№1201.3.1-9252/12.3-21.
Позивач, вважаючи дії відповідача протиправними, а прийняті рішення незаконними, звернулася до суду з позовом про скасування таких рішень.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що рішення Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області від 18.08.2021 №1201/24 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 прийнято без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та з порушенням права особи на участь у процесі прийняття рішення, а також з порушенням принципів своєчасності (тобто протягом розумного строку) та розсудливості, є протиправним та відповідно підлягає скасуванню.
Відмовляючи в решті позовних вимог суд зазначив, що позивач фактично оскаржує не дії відповідача, а його рішення від 18.08.2021 №1201/24 про скасування дозволу на імміграцію в Україну протиправність прийняття якого судом встановлено, у зв`язку з чим, належним способом захисту буде саме визнання протиправним та скасування вказаного рішення. Крім того, позовні вимоги зобов`язального характеру є дискреційним повноваженням відповідача, втручання в які суду не дозволено в спірному випадку.
Позивач рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржує.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Спірні правовідносини врегульовані  Законом України «Про імміграцію»  (далі Закон - № 2491-ІІІ) та  Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI  (далі по тексту -  Закон № 3773-VI).
Статтею 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  передбачено, що іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; - посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Згідно ч.1  ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими  Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Положенням ч.1  ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до  Закону України «Про імміграцію»  іммігрувати в Україну на постійне проживання. Іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій  статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання (ч. 1  ст. 5 Закону № 3773-VI).
Відповідно до ч.1  ст.1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому  законом  порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант -іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Згідно  ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п. 6 ч. 1  ст. 4 Закону № 2491-ІІІ).
У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені  ст. 9 Закону № 2491-ІІІ
Так, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.
Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у п. 6 ч. 2  ст. 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні ненижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.
У разі неподання особою всіх визначених цим  Законом  документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.
Відповідно до п.1 ч.1  ст.12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.
Згідно ч.ч.1-4  ст.13 Закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.
Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.
Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.
Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.
Відповідно до  ст. 14 Закону України «Про імміграцію», особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983  (далі -Порядок №1983).
Відповідно до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку № 1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.
Згідно п.12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам(відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках -територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
В силу п. 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених  ст. 12 Закону № 2491-III, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п. 22 Порядку № 1983).
Як встановив суд першої інстанції, відповідачем належним чином не дотримано вимог діючого законодавства, зокрема взагалі не з`ясовано та не відображено у висновку обставини, які дають можливість залишити позивачці в дії її дозвіл на імміграцію в Україну, а саме: наявність у позивача дитини, яка народилась в Україні і яка знаходяться на її утриманні та потребує її допомоги, тривалість терміну перебування позивача та її сина на території України, більше 20-ти років, їх соціальні зв`язки, можливі негативні наслідки у разі розлучення дитини з матір`ю, право на набуття громадянства України, з метою дотримання положень статей  9,  26 Конституції України, норм  Закону України «Про охорону дитинства»  та  статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», які не допускають протиправного втручання в сімейне життя та розлучення дітей з батьками та відсутність вчинення будь-яких дій, які є підставою для скасування дозволу на імміграцію.
Не врахування наявності у позивача малолітнього сина ОСОБА_4 , який є громадянином України, порушення законного права дитини на проживання разом з батьками є недотриманням Конвенції про права дитини,  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи існування загрози для позивача настання таких серйозних наслідків, як розлучення з малолітнім сином, який є громадянином України та перебуває на утриманні позивача, порушення законного права дитини на проживання разом з батьками, втручання в сімейне життя та соціальні зв`язки створеної сім`ї, забезпечення права позивача давати пояснення при прийнятті спірного рішення, надавати докази, є обов`язковою передумовою  правомірності такого рішення.
Цих принципів відповідачем при ухваленні оскарженого позивачкою рішення дотримано не було.
Порушене право позивача на законне проживання в Україні охоплюється  ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із  законом  і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі «Курочкін проти України» (Kurochkinv. Ukraine) від 20 травня 2010 року (заява № 42276/08) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не «згідно із  законом», немає однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення такої цілі чи цілей (рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports 1996-ІП, с. 1001- 1002, п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (наприклад, згадане вище рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом.
Слід зазначити, що в основу оспорюваного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 18.08.2021р. № 1201/24 покладено п. 1 ч. 1  ст. 12 Закону № 2491-ІІІ, відповідно до якого дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Матеріалами справи дійсно підтверджуються доводи відповідача про те, що позивач не перебувала у шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 понад два роки, оскільки згідно свідоцтва про одруження датою їх одруження є  ІНФОРМАЦІЯ_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 чоловік позивача помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого наявна в матеріалах справи.
Разом з тим, за результатами розгляду заяви та поданих документів позивача 12.10.2004р., ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області складено Висновок щодо надання дозволу на імміграцію та оформлення посвідки на постійне проживання в Україну від 01.12.2004 року, відповідно до якого громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання, тобто будь-яких неточностей, невідповідностей, підроблень, тощо міграційною службою під час первісної видачі посвідки не встановлено.
В матеріалах справи наявний рапорт старшого інспектора ОГНРФП (т.1 а.с. 225-226), в якому зазначено, що вона особисто оглядала оригінал паспорту громадянина ОСОБА_2 , який прийшов з дружиною оформляти їй дозвіл на проживання в Україні, проте ще до збігу двох років перебування у шлюбі. Копії документів подружжя були зроблені, і коли вже у жовтні 2004року ОСОБА_1 прийшла сама для оформлення, інспектор зареєструвала її заяву та самостійно завірила копії документів, оскільки сама оглядала оригінали.
Отже, доводи відповідача про умисні дії позивача з надання свідомо неправдивої інформації для отримання дозволу на іміграцію в Україну за встановлених обставин спростовуються наявними у справі доказами. 
Позивач на підставі Висновку щодо надання дозволу на імміграцію та оформлення посвідки на постійне проживання в Україну від 01.12.2004 року отримала посвідку на постійне проживання в Україні з терміном дії безстроково.
До того ж, з матеріалів справи встановлено, що 25.06.2005 року ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області був складений висновок за результатами додаткової перевірки підстав щодо постійного проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , згідно якого було прийнято рішення щодо зміни підстав надання дозволу на імміграцію з пункту 1 частини 3  статті 4 Закону України «Про імміграцію»  на пункт 6 частини другої  статті 4 цього ж Закону  (донька- громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає по посвідці на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_5 від 24.10.2003) (т.1 а.с.86). Перевірку законності цих підстав надання дозволу на імміграцію позивача в Україну відповідач під час перевірки, яка здійснювалася в серпні 2021 року,  не здійснював.
Станом на 24.02.2021р., тобто на момент звернення позивача до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з питання обміну посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 01.12.2004р., та станом на момент прийняття рішення №12032300007029 від 04.03.2021 р. про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання, вказана посвідка була дійсною та не скасована.
Отже, позивач користувалась протягом досить тривалого часу посвідкою на постійне проживання в Україні, а саме у період з 2004 року по 2021 рік, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень (міграційним органом) своїх повноважень під час її первісного оформлення.
Згідно п.10 ч.2  ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.ч.1, 2  ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При прийнятті рішення у даній справі судом вірно враховано, що приписами п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04 проаналізовано поняття "належне урядування", згідно з яким, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість ( рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу ( рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).
Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
У постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року по справі №820/2262/17, яка підтримана у постанові Верховного Суду від 09.07.2020 року по справі №823/407/18, зазначено, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Також, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржене рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє неповнолітніх дітей.
Оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивачки. Такими наслідками відповідно до  ст. 13 Закону України "Про імміграцію"  є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. 
          За викладених обставин, суд обґрунтовано зробив  висновки, що рішення Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області від 18.08.2021 №1201/24 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 прийнято без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та з порушенням основоположних прав позивача, а також з порушенням принципів своєчасності (тобто протягом розумного строку) та розсудливості, а тому є протиправним та  підлягає скасуванню.
В іншій частині суд апеляційної інстанції не перевіряє обґрунтованість судового рішення, оскільки позивач його в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржила.
Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції в оскарженій частині, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення  суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 липня 2022 року у справі №160/24732/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена  до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 02.03.2023р.
Повний текст постанови виготовлено 07.03.2023р.

Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак